Владимир Количев
Брат, стреляй пръв

Част 1 от „Брат“

Превод от руски: Добрина Димитрова, 2006

chitanka.info

Първа част

Първа глава

„Да живее УВО ’93!“ Най-после останаха в миналото отвратителната войнишка каша, потните партенки и недоволната физиономия на старшината. Седем денонощия път с влак — и ето че Никита вече си е вкъщи.

Само че, неизвестно защо, душата му не беше изпълнена с радост от завръщането.

И ето я Москва — някаква непозната спирка на метрото, някакъв неизвестен квартал Черняево, трамвай с необичаен номер, затънтена уличка с дива растителност и вехти пететажни блокове.

В някоя от тези „хрушчовки“[1] живеят родителите на Никита. И през ум не му е минавало, че могат да се установят на такова мизерно място.

Някога семейството им не живееше никак зле. Баща му беше виден чиновник в Градския изпълнителен комитет. Отговаряше за разпределянето на автомобилите — в негласната йерархия на ведомството той беше високо ценен човек.

Но по-късно го уволнили заради някакви пропуски. Оттогава той все по-често започнал да се утешава с бутилката. Може да се каже, съвсем се пропил. Лека-полека старите му приятели започнали да се отдръпват от него, но за сметка на това на хоризонта се появили нови — другарите по чашка. Но с нищо не могли да му помогнат, когато изхвърлиха сина му от един от най-престижните институти — Плехановския[2].

Никита тъкмо завършваше трети курс, когато кой знае какъв дявол го накара да се застъпи за едно момиче. Досаждаше й един женкар от катедрата. Пишеше й двойки, късаше я на изпити, правеше всичко възможно само и само тя да преспи с него. И все пак накрая постигна целта си — огъна се Маринка. След това я остави на мира. И всичко щеше да е наред, ако веднъж пред всички не я беше нарекъл мръсница. Никита не се сдържа, стана от мястото си, доближи се до преподавателя и му заби такова силно кроше, че онзи изпадна в дълбок нокаут и със счупена на две места челюст.

Деканът беше вбесен. Искаха да заведат дело срещу него, но нищо не излезе. Маринка заявила, че ще подаде жалба в полицията и ще обвини преподавателя развратник за изнасилване. Дали ръководството на института се бе уплашило или не — не се знае, но до съд не се стигна. За сметка на това Никита беше изключен от института.

И начаса дългата ръка на военния отдел се добра до него. Хванаха го за яката и хайде към новобранския център. Никита си мислеше, че ще влезе да служи в някоя спортна рота — все пак беше шампион на Москва по бокс в полутежка категория, или че ще го разпределят някъде като преводач — знаеше добре английски.

Но го изпратиха да служи в Забайкалието, където даже и не намирисваше на спортна рота. Но виж, да помирише барут, му се наложи. Цели две години грохотът на изстрелите и барутният дим му бяха като десерт на закуска. Разпределиха го в рота за обслужване на стрелковия полигон към мотострелкови дивизии. Отначало просто изпълняваше всякакви поставени му задачи, управляваше мишените, а после започна и сам да стреля по малко от време на време. И се пристрасти към това. Беше стрелял и с пистолет, и с автомат, и с гранатомет — подстволен и противотанков, но най-присърце му беше пистолетът. И каква сръчност само беше придобил. Към края на службата славата му се носеше из цялата дивизия. Специално го канеха при учебните мишени, за да показва на младите офицери как трябва да стрелят.

Но кой знае защо, нито веднъж не го пуснаха в отпуск и за това какво се случва с родителите му той научаваше само от писмата им. А писмата от тях започнаха да пристигат все по-рядко и по-рядко.

Знаеше, че миналата година по време на павловската реформа[3] всички спестявания на родителите му се бяха стопили и те бяха останали без никакви средства. Но се намери изход — замениха просторния си апартамент за по-малък с доплащане. Бяха постъпили глупаво, разбира се, но никой не беше искал мнението на Никита по този въпрос.

Никита слезе от трамвая. Попита някакъв минувач къде се намира блок номер еди-кой си. Той му посочи някакво кръстовище със светофар. Трябваше да пресече, после да тръгне вдясно по тротоара, малко да повърви и щеше да си е вкъщи.

Можеше да пресече пътя и без да минава през установените места, щеше да е по-кратко, но Никита се насочи към пешеходната пътека. Светна зелено, той спокойно направи крачка напред и не щеш ли, точно в този момент изневиделица връхлетя кола.

Новичък западен черен автомобил се носеше насреща му с бясна скорост. Явно, червеният светофар въздействаше на шофьора като червения плащ на бик. Ако беемвето не беше набило навреме спирачките, лошо му се пишеше на Никита.

В момента, в който се чу оглушително свирене на спирачки, той успя да отскочи бързо назад. Рязко намалявайки скоростта, колата мина покрай него и спря.

— Идиоти такива! — разярено викна Никита и показа среден пръст, което никак не прилягаше на сержант от доблестната Руска армия.

От бавареца се изтърсиха двама бабаити с бръснати вратове. И двамата бяха огромни и доста напомпени, физиономиите им едни страшни, злобни, а в очите им се четеше някаква плашеща празнота.

— Еее, ти к’во, мизерник такъв, да не си превъртял централно, а? — изръмжа му единият.

— А ти да не си далтонист случайно? — укорително го погледна Никита. — Защо се силиш на червено?

— Не се отваряй много, смотаняко, ясно ли е? — скръцна заплашително другият бабанка, издавайки напред долната си челюст. — Да не те размажа на асфалта, ясно ли е!

— А ти да не си художник-драскач случайно?

— Говори ми още, говори, гоооведо такова…

— Ти си говедо, не аз.

Никита нямаше намерение да търпи обидите им. Той стоеше съвсем спокойно, не се държеше предизвикателно и не гледаше на кръв. По телосложение почти с нищо не отстъпваше на първия, но онзи не го сметна за сериозен съперник и някак вяло замахна с мощния си юмрук — за което си плати скъпо.

Никита се наведе бързо, позволявайки юмрукът на съперника му да мине над главата му. Моментално му нанесе мощен удар с коляно, направи още по-силен замах и юмрукът му полетя право в целта. Ударът отдолу нагоре беше коронният му номер. Чу се пукване на челюст, губейки съзнание, бабанката налудничаво започна да върти очи и падна по гръб. От устата му бликна кръв като фонтан. Сигурно си бе прехапал езика. Сам си е виновен…

Другият си изпроси невероятен ъперкът още преди да разбере какво се случва — изтърси се на задните си части и обгърна главата си с ръце, стенейки. Нито приятелчето му, нито той даже не направиха опит да се надигнат.

— Провървя ви, младежи — намигна Никита. — Вече си издействахте счупване на челюстта, но може да не се ограничаваме с това. Какво ще кажете за бъбреци на кайма?

— Каа… Каа…

Бабаитът се мъчеше да каже нещо. В очите му бушуваше люта ненавист. Но се четеше и страх.

— Е, както искате. Ако решите, обаждайте се. Живея съвсем наблизо. Чао, момчета…

Никита махна дружелюбно с ръка на бабаитите за довиждане и съвсем спокойно тръгна в посока, противоположна на тази, в която се намираше домът на родителите му.

Спокойствието му беше само привидно. Вътрешно беше толкова напрегнат, че всеки негов нерв беше опънат като изопната струна. Оценяваше трезво сериозността на случката. Наложи му се да се спречка не с кого да е, а с братоците-рекетьори. Тези плиткоумни бурета без мозъчни гънки бяха доста още по времето, когато той влизаше в казармата. За жестокостта им се съчиняваха какви ли не страховити истории. С тях плашеха децата като с някакви митични чудовища. Тогава се возеха на лади деветки и запазени западни автомобили, а сега разполагаха със съвсем новички беемвета. Но като цяло, натурата им не се бе променила.

Никита надделя в този сблъсък, но остави последната дума на братоците. Ако те решаха да поискат реванш, доста лошо щеше да си изпати. А той в никакъв случай не се слагаше в категорията на любителите на неприятности. Именно затова беше целият на нокти.

Никита се поразходи малко из непознатия квартал и чак след около час се отправи към блока, в който живееха родителите му. Мутрите можеха всеки момент да го изненадат неприятно, но никой не го причакваше пред входа и не вървеше подире му. Може пък инцидентът да се разминеше без последствия. Никита силно се надяваше на това.

Той забрави за мутрите веднага щом видя жената на прага. Пред него стоеше слаба жена със зачервени очи и торбички под тях, облечена не с дрехи, а в дрипи. От нея лъхаше на алкохол и отдавна немито тяло. Едва успя да я познае.

Не можеше да повярва на очите си — пред него стоеше родната му майка.

Жената не реагира по никакъв начин на появата му. Олюляваше се пияно насам-натам и го гледаше с празни очи.

— Мамо, аз съм — потръпвайки, каза Никита.

— Аа, Никита… Върна ли се?

Най-после го позна. Дори се хвърли да го целува. Никита я прегърна и едва не се разплака, но не от радост, а от унижение.

Веднага разбра какво е станало. Майка му се беше пропила заедно с баща му. От спретната соцдама се бе превърнала в немарлива алкохоличка. Как бе възможно да се случи подобно нещо…

— Къде е татко?

— На работа.

Дори не успя да се зарадва на новината, че баща му все пак се е уредил на работа, когато майка му отново го срази, сякаш го удари с нещо тежко по главата:

— Отиде да събира бутилки…

Никита никога не се бе чувствал толкова отвратително както сега.

— А ти, синко, случайно да носиш някоя бутилчица? — попита майка му.

И така се развълнува, че чак се разтрепери цялата — чист алкохолизъм в последна фаза. А преди едва близваше чашката с винце, и то на големи празници. Ето какво може да направи водката с човека. И двамата бяха стигнали дъното — и майка му, и баща му.

— Случайно да носиш…

Никита мрачно огледа единствената стая със скъсани тапети. За мебели служеха една-единствена маса и някакъв стол, без да се брои сложената върху тухли дъска, жалко подобие на пейка. Двата мръсни матрака едва ли можеха да се отнесат към категорията „мека мебел“.

— А може би все пак ще отскочиш да вземеш, а?

Никита имаше някакви пари у себе си, но съвсем малко, щяха да стигнат само за няколко бутилки.

— Ще отскоча… Но ми обещай, че повече няма да пиеш.

— Какви ги приказваш, сине — оживи се майка му. — Разбира се, че няма повече… Разбира се, че няма… Как може… Край, днес за последно и повече няма. Честна дума!

Никита отиде до магазина, купи две шишета водка по половин литър и хляб за мезе. Подозираше, че майка му не е слагала залък в устата си много отдавна.

Предположенията му се оказаха верни. Майка му се нахвърли като невидяла и на водката, и на хляба. Никита едва не се разплака, докато я гледаше. Даже и в най-страшния си сън не беше виждал такава ужасна гледка: майка му гладна като вълк, пияна до несвяст, с лице на алкохолик. Но животът понякога е по-страшен и от най-кошмарните сънища.

Никита трябваше на всяка цена да измъкне родителите си от зловонната яма, в която бяха попаднали. Наистина смяташе да го направи, но все още не знаеше как.

Ето го стария двор, стария блок. Хубав блок беше. Бяха го строили специално за номенклатурния елит. Имаше разкошни апартаменти с просторни стаи и високи тавани. А и самият квартал беше престижен.

В този блок някога беше живял и Никита. Общата площ на четиристайния им апартамент беше над сто квадрата. Бяха му правили ремонт по специална поръчка. Беше обзаведен със специални вносни мебели от Италия, голяма рядкост за времето си, аксесоари за баня, видео, огромен магнетофон „Шарп“. Всичко това беше някога. Беше… Вече го нямаше…

Никита влезе във входа и с широка крачка мина покрай скучаещата портиерка.

— Къде отивате, младежо? — тръгна тя след него.

— Свой съм — небрежно каза Никита.

Свой човек… Трудно беше да се повярва на това. Та нали не беше облечен с модерен скъп костюм, с вратовръзка за еди–колко си кинта, а в мизерна войнишка униформа. Вместо с лачени обувки беше с груби кубинки.

Както и преди, в блока живееха само важни клечки — „другари“, голяма част от които не бяха загубили високото си положение и до днес. А децата им със сигурност не влизаха в казармата…

Никита се качи с асансьора на четвъртия етаж и спря пред масивна блиндирана врата. Над звънеца видя монтирана видеокамера. Вратата беше сменена, но зад нея се простираше неговият апартамент. Трябваше да възстанови справедливостта.

Звънна на звънеца. След около една минута вратата се отвори. От нея се показа някакъв нагъл рижав тип. Мъжът с масивна долна челюст и рибешки очи го погледна небрежно и сякаш с неохота подхвърли:

— Значи се върна, войниче…

— Вие какво, да не сте ме чакали случайно? — също толкова небрежно му отговори Никита.

— Е, казвай какво искаш? Старците сигурно не са ти писали, че са си сменили апартаментчето. Аз живея вече тука. Та така…

— Напротив, написаха ми, че са загубили апартамента си…

— Загубили? Хм… Точно така, загубиха го на пътя… А аз го прибрах… Ха-ха-ха!

Мъжът се изсмя ужасно ехидно и нещо изкъркори в корема му — може би коктейл от черен хайвер и скъп коняк.

— Било е замяна — каза Никита, присвивайки хищнически очи.

— Че какво друго? — отговори мъжът и го погледна подозрително.

— С доплащане?

— Както си му е редът.

— Я кажи, колко им доплати?

— Колкото поискаха твоите старци, толкова им дадох. А ти какво, войниче, да не би да си недоволен от нещо?

— Слушай ме внимателно, чичка. — От злоба скулите му заиграха. — Ти си взимаш обратно гадната дупка и стоте долара доплащане и ми връщаш апартамента. От мен да мине, ще ти простя за това, че майка ми се е пропила заради теб.

Мъжът се опули учудено насреща му, сякаш пред него стои някакъв пълен идиот, и се заподхилква ехидно. А после изведнъж му посегна иззад полуоткрехнатата врата. Никита обаче успя да реагира навреме и юмрукът само закачи болезнено горната част на бузата му. Но не успя да отговори на удара — наглият рижав тип веднага му хлопна вратата и ключалките щракнаха.

Нямаше никакъв смисъл да блъска по заключената врата.

— Кучи син! — От яд и за предупреждение Никита ритна вратата с крак.

Време беше да си тръгва. Мъжът можеше да повика милицията или дори да излезе с пушка или пистолет. Възможно бе този тип да се движи из криминалните среди. А с такива шега не бива.

Мръсник!… Никита беше в течение на цялата тази долна история. Някакво копеленце с фамилия Чугунов наел стая в апартамента на родителите му. Майка му била принудена да направи тази жертва, тъй като баща му не работел, а тя вземала мизерна заплата. Квартирантът не само си плащал добре, но и всяка вечер носел на баща му по някоя бутилка. А и самият той обичал да си пийва. От време на време и майка му започнала да им прави компания. И така лека-полека и тя се пристрастила към алкохола.

Какво и как точно се е случило, Никита не знаеше със сигурност, но знаеше, че този подлец е направил майка му алкохоличка. Заради него и баща му е деградирал окончателно. Всичко това се случило за относително кратък период от време. И за капак — договор за покупко-продажба, замяна на разкошно жилище за някаква мизерна дупка плюс сто долара доплащане. Чиста проба подигравка с нещастните алкохолици, за които тази сума си е цяло състояние.

Майка му и баща му пропадали все повече и повече, а тази гадина съвсем законно си живеел в собствения им апартамент. И с никакъв съд не можеш го изгони оттам.

Много назидателна история. Ако някой друг беше станал жертва на подобни обстоятелства, Никита просто щеше да си вземе поука и толкоз, но заради този мошеник бяха пострадали родителите му, а и самият той. Не само бе останал без жилище, но и нямаше никакви дрехи, освен войнишката униформа върху себе си. Беше загубил абсолютно всичко…

Гадината Чугунов определено е някаква грешка на природата и тази грешка на всяка цена трябваше да се поправи.

„Ще те пипна аз тебе!“ — обеща си Никита наум и тръгна надолу по стълбите.

На третия етаж случайно срещна Кеша, стар негов приятел. Бяха съседи. Някога…

— О, Ник! — изненадано се ококори Кеша от неочакваната среща. — Ама какъв си красавец само!

Ако не го познаваше добре човек, можеше да реши, че завижда на Никита. Като че ли няма нищо по-хубаво от това да се върнеш от казармата, облечен в парадна войнишка униформа, със сержантски пагони и бляскави акселбанти.

Но Кеша всъщност се занасяше. Той презираше всички, които са ходили в казармата. Та нали там влизат само балъците, дето не са успели да отърват кожата от военната комисия. А Кеша бе успял и следователно е нещо повече от тях, така че бившият му съсед съответно не е на неговото ниво.

Кеша се беше издокарал така, както Никита мечтаеше да се премени: с бяла копринена риза със столче яка, с черни панталони с проблясващи нишки, последна мода обувки, със златен ланец на врата, пръстен с печат на ръката, а и часовникът му явно не беше купен от някой евтин пазар. Лицето му едно изнежено, а в очите му проблясва самодоволство. Вижда се — от „златната младеж“ е.

Някога и Никита принадлежеше към така наречената „златна младеж“, но времената се промениха. И Кеша нямаше намерение да се преструва, че не забелязва това.

— Ти също, братле, не изглеждаш никак зле.

Никита му протегна ръка за поздрав. Онзи се здрависа с него някак вяло.

— Не можем да се мерим с вас, другарю сержант.

В думите му прозвучаха нотки на надменност и насмешка. Доставяше му голямо удоволствие да демонстрира превъзходството си над будалата в униформа.

— Прибираш ли се? — попита го Никита, докато гледаше как старото му приятелче отключва вратата.

— А бе аз се прибирам… ама ти какво правиш тук?

Работата е ясна — Кеша е в час с нещата.

— Ами прибрах се да пусна една вода.

— Аа — небрежно се подсмихна Кеша. — Е, хайде, ела, при мен ще я пуснеш. Ще пийнеш ли една биричка? Имам студен туборг. С една дума, всичко е на ниво при мен.

Това не беше израз на гостоприемство, а по-скоро желание да изтъкне охолния си живот. И все пак Никита прие поканата.

Той с удоволствие се отпусна в ниското меко кресло и с още по-голямо удоволствие се освежи под прохладния полъх на климатика. Не завиждаше на Кеша, на когото всичко му беше наред — имаше четиристаен апартамент, беше модерно облечен, парите го биеха по джоба. Сигурно и кола имаше. Дай боже и занапред да му върви така — като по вода.

И при него нещата ще се оправят. Беше убеден в това.

Ще си върне апартамента от наглия рижав тип, а ако ли пък не, ще изкара пари за нов и ще измъкне родителите си от дъното.

— В течение ли си какво сполетя старците ти? — попита го Кеша и му подаде запотената студена чаша бира.

— Нещастие — тъжно въздъхна Никита.

— Наистина, голямо нещастие. Не им провървя.

В думите му прозвуча нотка на скрито презрение. Демек, неудачници са родителите на Никита, пропаднали хора. Сега с тях си бършат подметките.

— Добре че моите старци извадиха късмет. Татенцето се хвана с частен бизнес, потръгна му. С мангизите никакви проблеми. Вдигна голяма къща и сега апартаментът е мой.

Кеша съвсем откровено се самоизтъкваше. Само че на Никита му беше все тая.

— А ти какво работиш?

— Ами нищо. Завършвам институт. А и се ожених наскоро…

— Честито!

— Жена ми всеки момент трябва да се прибере. Ще видиш каква красавица е. Все още съм луд по нея.

— Няма страшно, нали се върнах. Вече и при мен всичко ще е както трябва.

— А как трябва да е?

— Ще си върна апартамента.

— Как?

— Ами… има начини.

— Какви начини?

— Ами, как тази отрепка намери начин да изхвърли нашите на улицата…

— Е, с Чугунов този номер няма да мине — скептично присви устни Кеша.

— Ти какво, да не го познаваш?

— Ами, горе-долу, на „ти“ сме.

— Отракан тип ли е?

— Общо взето, да.

— С какво се занимава?

— Ти да не мислиш да му скроиш шапката?

— А не, просто питам.

— Ами тогава ще ти кажа. Има си собствена фирма този Чугунов. Нещо, свързано с бензин. А много добре знаеш, че щом става дума за бензин, задължително в цялата работа има пръст и мафията.

— Честно казано, не знаех…

— Е, вече знаеш. Мафията вече е навсякъде. Накъдето и да се обърнеш, навсякъде има мутри. Окичили се със златни ланци и пръстени с печат, едни напомпени такива, с дебели вратове.

— Ама и ти имаш ланец и пръстен с печат.

— Че това са само някакви евтини дрънкулки за тежкарлък. Хич не ми трябва тази мафия.

— На мен също.

— Точно затова гледай да си нямаш вземане-даване с Чугунов. Като приятел те съветвам. Ще ти види сметката и няма да му мигне окото.

— Ще я видим ние тая работа.

— Не знам. Опичай си акъла.

Никита не забеляза, как някой влезе в стаята, но усети леко раздвижване на въздуха зад гърба си и също толкова леко ухание на скъп френски парфюм.

— Ето, Ник, запознайте се, това е моята Лена. — Лицето на Кеша засия от щастие.

Той стана от мястото си и с боготворяща усмивка се насочи към жена си.

Никита се обърна. Пред него стоеше красиво момиче с осанката на кралица — облечена с шорти и тениска, тя изглеждаше така, сякаш е в изящна вечерна рокля на Армани; лицето й — да не откъснеш очи от него, русите й коси — за чудо и приказ, за крачетата всеки фотомодел би й завидял, а кожата — нежна и гладка. Истинска кралица. Или царица. Същинска Елена Прекрасна.

Не би могло да се каже, че Никита се влюби в нея от пръв поглед, но той не можеше да остане равнодушен към това прекрасно творение на природата и не скри възхищението си.

— Лена, вие сте истинска богиня — не се сдържа да не й направи комплимент той.

— Коя по-точно? — каза тя и го погледна с интерес. — Венера, Диана, Афродита?

— Всички заедно.

— А вие трябва да сте Марс. Така изглеждате, сякаш току-що се връщате от война.

— Каква ти война сега? Просто се връщам от казармата.

— Това е Никита — обади се Кеша. Явно не му хареса начинът, по който Лена гледа госта. — Скъпа, нали съм ти разказвал за него.

— Аа, вашия апартамент ли присвоиха? — сети се Лена.

— Всичко е до време.

— Всичко е до време, скъпа, до време е. Сега Никита ще се опита да си върне апартамента. Още сега ще опита. Нали така, Ник, нали вече тръгваш?

Кеша нямаше търпение по-бързо да изпрати Никита. Притесни се момчето, започна да ревнува.

Човек трябваше да притежава доста богата фантазия, за да нарече Кеша красив мъж. Той беше среден на ръст, слаб, с издължено пъпчиво лице. Момичетата никога не му бяха обръщали внимание, винаги бяха предпочитали компанията на Никита и Кеша не го беше забравил.

Както и сега — Лена прояви интерес към Никита и Кеша веднага почувства заплаха. А жена му несъмнено му беше много скъпа.

— Да, разбира се — утвърдително кимна Никита.

Какъвто и да беше Кеша, все пак някога му беше приятел и нищо лошо не му беше сторил. А пък Лена… Лена не е единствената красавица на света — има много такива като нея.

— Е, хайде, чао…

Кеша облекчено въздъхна, когато затвори вратата след Никита. Сега спокойно можеше да се усамоти с женичката си. Само че дали на Лена ще й е приятно? Може би не. Някак невзрачен беше Кеша, а и в панталоните си вместо мъжко достойнство имаше мушморок. Едно момиче се бе оплакало от него на Никита още преди да влезе в казармата. Но животът сега е такъв — материалното благополучие е един от основните стимули на човека.

Никита нямаше желание да се връща при родителите си, но нямаше къде другаде да отиде. Няма, и това е то, ако щеш, пръсни се от мъка.

Той се чувстваше отвратително само при мисълта, че трябва да влезе в мръсния вонящ вход и да се качи на петия етаж, но краката сами го водеха натам. И даже почти не се ядоса, когато неочаквано срещна препятствие на пътя.

Близо до входа стоеше черно БМВ. Никита веднага разбра причината за неговата поява, но вече беше късно. Зад него спря лада деветка, от която за секунди изскочиха две яки момченца. В ръцете си държаха вестници, свити на фуния. Нямаше нужда от обяснение какво е загънато в тях.

Отпред също се раздвижиха. От беемвето слязоха двама типове. И двамата бяха огромни като скали, облечени с анцузи и елечета, с нагли угоени мутри и бръснати вратове.

Отпред вървеше същото онова братле, което съвсем наскоро беше изпаднало в пълен нокаут от удара на Никита.

— Е, какво, братле, а сега накъде? — Въртейки юмруци, той изкриви устните си в гнусна усмивка.

Щом говори, значи не си е прехапал езика. Жалко…

— Ти откъде знаеш, че ми викат така? — не загуби самообладание Никита.

Той осъзнаваше много добре, че сам няма да може да се пребори с тях. Ще го пребият като куче и гък няма да може да каже. А че боят няма да му се размине, е сигурно. По всичко личи, че са нахъсани за това. И ще е добре, ако не го пребият до смърт.

— Че какъв ти е пък прякорът? — попита напомпеният бабаит и на лицето му се изписа още по-отвратителна гримаса.

— Прякорът ми е Братле…

Фамилията на Никита беше Брайт. Но когато попълвали военната му книжка, във военния отдел направили грешка. Някъде им избягало „й“ и се получило Брат. Името му вече звучеше така — Никита Германович Брат. И в казармата му излезе прякорът — Братле.

— Бъзикаш се с мене, така ли?

Мутрата пристъпи рязко към него. Време е, помисли си Никита и се дръпна рязко назад, за да може да удари противника. Но стоящите отзад му се нахвърлиха и му извиха ръцете. Приближи се една кола и го натикаха в нея. Закопчаха ръцете му с белезници.

— Копеленца гадни! — викна Никита.

И веднага получи посичащ удар с длан по врата. Като че ли някакъв прекъсвач изщрака в главата му и съзнанието му изключи от фаза и изгасна.

Когато дойде на себе си, се оказа на безлюдно място в някакъв парк. Някъде отдалеч се носеше шумът на автомагистралата. Беше мокър от главата до петите. Сигурно са го полели с вода, а може би с… Никита настръхна от отвращение.

— Освести ли се, говедо? — чу зад гърба си злорад глас.

Зад него стоеше същото онова БМВ, върху капака му беше постлан вестник с кутийки бира и мезе върху него. Братоците мързеливо късаха със зъби тлъсти парчета месо. Някъде по пътя се бяха уредили с шишчета.

Към Никита се приближи основният му враг. От кобура на кръста му се подаваше пистолет. Сигурно ТТ.

— Е, к’во, помияр, изпроси ли си го накрая? — вяло попита той. И още по-вяло добави: — Ше ти тегля куршума аз.

Сякаш с нежелание извади пищова. Наистина беше ТТ. По дяволите, та той не се шегува. Никита наистина се изплаши.

В този момент забеляза, че са му свалили стоманените гривни. Но мутрата стоеше доста далеч от него — нито с крак, нито с ръка да го ритнеш и да му избиеш пистолета от ръцете. А и няма да може да стане толкова бързо от земята. Освен това другите братоци стоят зад него. Те сигурно също имат пистолети.

Мутрата насочи пищова към него. И точно в този момент Никита беше озарен от гениална идея.

— Недей да правиш глупости, момче. Ще те намерят и вдън земя да се скриеш.

— К’во?! — намръщи се бабаитът. — К’ви ги дрънкаш, бе?

— Не се отваряй много, ясно ли е? — атакува го Никита. — Коля Белязания познаваш ли го?

— Неее…

— А Льончик Панталеймонов знаеш ли го?

— Ама к’ъв ти е проблемът? — започна да става все по-неуверен братокът.

— А Вася Папуняка? А Гена Къртицата? А Толя Черния?

Навреме се сети Никита и за един филм.

— А Едик Хачатуров знаеш ли го?

— Добре де, к’ъв ти е проблемът? — съвсем загуби самообладание бабанката. — К’ви са тия типове?

— Тези типове са от точните, нали ме разбираш? От големите авторитети са, сещаш се, нали? Само да дрънна един телефон на Толята и той веднага ще ми прати бригадата си. А на тебе, педал такъв, ще ти размажат топките по асфалта.

— Е, що веднага не каза, че познаваш Толята. — Мутрата много бързо започна да омеква.

Междувременно Никита беше успял да се изправи на крака.

— И Льончик познавам…

— И Льончик — замислено кимна бабанката.

— И Колята…

— Да, момчетата са от големите, спор няма.

— Нали това ти казвам.

Никита рязко скочи към мутрата. С едната ръка го хвана за китката, в която държеше пистолета, отклонявайки дулото встрани, а с другата му го изби и го изрита по капачката на коляното.

— Аа! — изстена оня.

Никита веднага легна на земята и сграбчи пистолета. Петлето щракна — пистолетът вече беше готов за стрелба. Насочи го към мутрата.

— Ей! К’во правиш, бе?! — изрева той.

Страхът надделя над болката и той много бързо забрави за капачката на коляното си. Единственото, за което мислеше в момента, бе как да си спаси кожата. Погледна към приятелчетата си, но те с нищо не можеха да му помогнат — нямаха оръжие. Стъписано наблюдаваха случващото се отстрани.

Мутрата започна бавно да отстъпва назад, блъсна се в едно дърво и спря.

— Недей така! — изпелтечи изплашено.

Лицето му побеля като платно.

— Разтрепериха ли ти се мартинките от страх, а? — злорадо попита Никита и насочи пистолета в челото му.

— Слушай, брато, нали и аз познавам Коля Белязания…

Мутрата вече се чудеше какво да измисли, за да се спаси.

— Ами браво на тебе!

Никита натисна спусъка. Чу се оглушителен гръм. Куршумът беше продупчил брезата на сантиметър от главата на мутрата.

— Ама недей така! — вече хленчеше онзи.

Отново се чу изстрел и отново куршумът се заби на същото място над главата на мутрата.

— Добре де, живей — каза му Никита. — Имаш късмет, че съм добряк. — И изведнъж ревна страшно и властно: — Лягай долу веднага! — Мутрата се просна на земята като подкосен. — А вие, говеда, какво зяпате! Долу веднага! — обърна се към приятелчетата му.

Онези го погледнаха недоволно, присвиха рамене от недоумение, но не се възпротивиха. Вярно, изпълняваха командата някак вяло, без особен ентусиазъм, и се наложи Никита да натисне спусъка още няколко пъти — съсипа анцуга на единия, първо простреля левия му крачол, а веднага след това и другия.

Мутрите си глътнаха езиците. Даже не бяха предполагали, че някой може да стреля толкова точно с пистолет, още повече с ТТ, даващ големи отклонения при стрелба.

Никита бавно се приближи към колата и седна зад волана. Ключовете бяха на таблото. Досега не беше карал западна кола, но за сметка на това се справяше доста добре с таратайките родно производство. Баща му някога имаше волга.

Беемвето запали веднага. Моторът му мъркаше като коте. Колата потегли плавно и тихо. Чу се само дрънченето на падащите от капака кутийки бира, а също и разярените викове на мутрите подире му.

— Говедо!

Но не можеха да го стигнат.

Никита излезе на магистралата и веднага забеляза табелата — околовръстен път след два километра. Виж ти, колко далече от Москва го бяха закарали. Точно така, мутраците са искали да го очистят. Само че им излезе крива сметката. Трябваше да им свети маслото.

Никита се замисли. Да, май наистина трябваше да им види сметката на всичките. Трябваше да им тегли по един куршум в челото, да закопае телата, да изгори колата или да я скрие някъде на затънтено място. Разбира се, щеше малко да се поизпоти, но затова пък щеше да потули работата. А сега ще го търсят. И сигурно ще го намерят. А следващия път едва ли ще му провърви отново.

Едно е обаче да стреляш по мишени, а друго по живи хора. Сърце нямаше да му даде да убие човек.

А сега какво? Да се върне вкъщи, не може — там ще го чакат мутрите. А и какво домашно огнище беше това с родители алкохолици и пиянски сбирки. Но къде да отиде? На кого му е притрябвал точно той? На никого. Имаше роднини, но те не го очакваха с отворени обятия. Пък и мутрите можеха да открият координатите им, а това са излишни неприятности: за Никита — големи, за роднините му — не чак толкова, но както и да го погледнеш — нищо добро.

Освен това му трябваха пари. Колкото повече, толкова по-добре. Или поне толкова, колкото да стигнат за обувки, джинси и риза. Нали не можеше вечно да ходи с войнишка униформа. Той отвори жабката, прерови я пипнешком, но в нея нямаше нищо друго, освен бутилка „Абсолют“. Водката изобщо не го интересуваше в момента.

Никита караше с висока скорост към Москва. Точно преди да излезе на околовръстния път, се сети за едно приятелче от казармата — Коля Корабльов. Колята. Добро момче. Живееше в Зеленоград[4] с родителите си, но имаше самостоятелна стая. Беше се уволнил половин година преди Никита. И много настояваше Никита да му гостува веднага щом се върне в Москва. Ето че сега имаше повод да го навести.

Когато пристигна в Зеленоград, вече беше вечер. Намери адреса, остави колата в един съседен двор за заблуда на противника, а самият той се насочи към блока на приятеля си.

Уви, не му провървя. Коля не си беше вкъщи. И родителите му също ги нямаше. Никой не отвори вратата.

Никита отново се запъти към колата. Трябваше да отиде другаде. Но къде? Това все още не му беше ясно.

Седна зад волана и в този момент се случи нещо съвсем неочаквано. Неизвестно откъде изведнъж се появиха две западни коли. Едната го подмина, влезе плътно до бордюра, спря, рязко даде назад и опря задницата си в неговата кола. Другата го притисна отзад. И тутакси отляво рязко заби спирачките още една — обикновена лада деветка.

Никита понечи да вземе пистолета, но от прозореца на деветката към него вече бе насочено дулото на картечен пистолет „Узи“. Той даже стисна очи в очакване на смъртната присъда. В тази ситуация му оставаше само едно — да чака куршум отсреща. И да се дърпа, и да не се дърпа — все тая, вече нищо не може да се направи. Бе загубил играта по всички показатели.

Но никой не натисна спусъка. Дясната врата на деветката се отвори и от нея излезе мутра с габаритите на Херакъл. Той сграбчи Никита за яката на куртката и го измъкна от колата като перце. Набързо го претърси и без капка злоба го попита:

— Е, какво, налудува ли се, войниче?

— Дръж се по-учтиво с него, Мошеник! — чу се нечий тих, но звънък глас.

Никита обърна глава назад и видя спортен тип мъж на около тридесет години с хищнически поглед. Усмихваше се, но от усмивката му лъхаше студ като от арктичен вятър. До него стоеше още една горила.

— По-учтиво, Мошеник — със сарказъм в гласа повтори мъжът. — Той познава много големи босове. Коля Белязания например.

— Да вземем да го дамгосаме, а? — иронично се подсмихна мутрата. — И той ще стане белязан, а, Капитане?

— Е, хайде, стига, момчето като че ли не е лошо. Просто се е оказало на неподходящото място в неподходящото време.

Мъжът, когото нарекоха Капитана, внимателно се вгледа в Никита и отново му се усмихна. Но погледът му както и преди беше смразяващ.

— Хайде да отидем в колата, там ще поговорим — каза той и посочи своя мерцедес 300.

— За какво ще говорим? — попита Никита.

— Има за какво… Е, не се бой де. Не се страхувай от моите момчета. Ако не те прибера, ще ме разфасоват направо. Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти.

— Какъв е проблемът тогава?

В купето на мерцедеса беше доста просторно и комфортно. Миришеше на кожа, скъпи цигари и прохлада. Ето това е хубав живот. Колата потегли леко и плавно излезе на шосето.

— Обидил си нашите момчета — каза Капитана, гледайки през прозореца. — На Поляка си му счупил челюстта, и Клюна си напердашил. Лоша работа. А после отново сте се спречкали с Клюна. Добре че не си го застрелял поне.

— Как ме открихте?

— Ами колата е с джи пи ес устройство. Не загря ли веднага?

— Не.

— По принцип е трудно да се измъкнеш от нас. Схвана ли поне с кого си имаш работа?

— С мафията.

— И така може да се нарече. Какви са тези толкова страшни Колята и Толята, с които си плашил Клюна?

— Сиромах човек — жив дявол, нали знаеш.

— Изпързалял си значи, Клюна, избудалкал си го. Сече ти значи пипето на тебе… Това е добре. Лошо е, че си стрелял по него.

— Стрелях над главата му.

— Забил си два куршума в една и съща точка и си съсипал анцуга на Петър, направил си го на решето. Къде се научи да стреляш така?

— В казармата. Служих в Заебкалието…

— Искаш да кажеш в Забайкалието?

— Е, зависи кой как ще го нарече.

— Ама ти си бил и шегаджия, а!

— Не съм го измислил аз, в казармата го чух.

— Е, служил си във въпросното Заебкалие, а после?

— Бях в обслужваща рота на стрелбище. Началникът на оръжейния склад не беше стипца. Не се скъпеше за патрони — с цели сандъци ни снабдяваше. Упражнението вече е свършило, а патроните — с лопата да ги ринеш. Пък с оръжието нали трябва да се стреля… Точно тогава в действие влизахме ние. Едва ли не всеки ден унищожавахме по около двадесет пълнителя с автоматите. А на мен ми беше по-присърце пистолетът. И с пистолет ми даваха да стрелям до насита. Така ръката ми стана много точна.

— Само с автомат и пистолет ли си стрелял?

— Е, и с гранатомет ми се е случвало да думкам. С „Костьор“, АГС-17, РПГ-7[5]…

— Също ли до насита?

— Аха, до изнемогване.

— А със снайперистка винтовка стрелял ли си?

— Е как, с „драгунка“[6]. Накъде без нея? Беше ми дошло до гуша…

— Ама ти си ни бил голям спец.

— Защо пък „си ни“? Нямам нищо общо с вас.

— Добре де, за това после ще говорим. А какъв е този „бушон“ под окото ти?

По време на спора с Чугунов Никита си бе докарал синина под окото. Именно за нея го питаше Капитана. Подиграваше му се.

— Абе има тука един, който ми прави проблеми.

— Кой?

— Един бизнесмен.

— Какъв е този бизнесмен?

— Ами голяма лисица е. Присвоил си с измама апартамента на нашите. А апартаментът е хубав, четиристаен, в престижен район. Сега заради него трябва да се свиваме в някаква мизерна дупка. Даже не мога да се преоблека в цивилни дрехи. Е, както и да е, какво пък толкова.

— Долна мижитурка е този твой бизнесмен.

— И аз това исках да му кажа. Обаче той издебна момента и неочаквано ми вкара едно кроше. Говедото му с говедо!

— Прав си, говедо е — съгласи се Капитана. — Трябва да му се даде урок.

— Трябва да измисля нещо.

— А ти какво можеш да направиш?

— Аз ли? Много неща мога да направя.

— Като например?

— Мога да му размажа физиономията например. Преди две години спечелих първенството по бокс в Москва.

— Да, добре се биеш ти. Вкара Поляка в болница със счупена челюст. Лоша работа.

— Ами той пръв ми скочи.

— Това няма значение — каза Капитана и впи в Никита смразяващия си поглед. — Ние сме мафията, а Поляка е наш човек. И Клюна е наш човек. Щом си закачил тях, значи си закачил и нас. Какво да те правим сега?

Никита изтръпна от страх, но запази самообладание и гордо устоя на погледа на мафиота.

— Е, това не го решавам аз.

— Точно така, животът ти е в моите ръце. Ако реша, мога лично да ти тегля куршума, ако ли пък не, мога да те хвърля на мутрите си да те разкъсат. Какво си избираш?

Никита не отговори нищо.

— Изплаши ли се? Запомни, войнико, че няма да позволя да се подиграват с хората ми. И за урок ще те накажа. А всъщност… не. Май не си лошо момче. А и не по своя вина си се забъркал в тая каша. Нали така?

— Така е — навъсено отговори Никита.

— Освен това тъкмо си се върнал от казармата. Отслужил си. Между другото, искаш ли да си върнеш апартамента?

— Да.

— А дали ще можеш?

— Ще пробвам.

— Нищо няма да можеш да направиш, ако не ти помогнем.

— Вие пък от какъв зор ще се забърквате в тая работа?

— Не се притеснявай, и ние ще изкараме нещичко от това. Ти друго ми кажи: ще можеш ли да застреляш бизнесмена?

— Защо да го правя? — напрегна се Никита.

Капитана го погледна изпитателно. Сякаш се беше вкопчил в душата му и я намотаваше на макара към себе си.

— За да си върнеш апартамента. Може да се наложи да се отървем от него.

Никита се замисли. Дали наистина би могъл да убие Чугунов? По принцип да. Той е гадина, бе унизил родителите му, бе ги обрекъл на пиянство и нищета. Бе им отнел апартамента. И него лично го засегна днес сутринта. Измет.

— Абе за норматив ще му видя сметката. Мерзавец е той!

„Мерзавец, немерзавец, но все пак е човек. А убийството си е тежко бреме за съвестта. А и с органите на реда ще си имам проблеми…“ Никита не сподели с мафиота съмненията, които го мъчеха.

— Значи си наш човек — одобрително го погледна мафиотът. — Моите момчета вече проучиха ситуацията. Твоите старци живеят в голяма беднотия.

— Меко казано — кимна Никита.

— Животът ти изобщо е доста мизерен…

— Не е розов.

— Общо взето ти предлагам следното. Не си слабичко момче. Добре се биеш, стреляш отлично. И пипето ти сече както трябва. С една дума, точно такива момчета като теб ми трябват. Защо не вземеш да влезеш в групировката ми? Ще заживееш като човек.

— Ама аз не искам да ставам престъпник — отрицателно поклати глава Никита.

— Е, хайде сега, какви престъпници сме ние? — демонстративно се засегна Капитана. — Престъпници са онези, които грабят и убиват. Помниш ли филма за Жеглов[7]? Виж, „Черната котка“[8] вече са истински престъпници. А ние, така да се каже, сме делови хора. Ние не грабим и не убиваме. А просто предлагаме, така да се каже, охранителни услуги. Следим за спазването на реда. За това ни плащат.

— Кой? Бизнесмените ли?

— И бизнесмени, и банкери. Викаме им балъци. Твоят бизнесмен също е балък. Ако се наложи, ще му вземем апартамента. Кротко, културно. А за грабежи и убийства и дума не може да става. Ние сме сериозни хора. Имай предвид, че нямам намерение да те кандърдисвам. Момчета като тебе колкото щеш — чакат на опашка да ги взема. Не ми ли вярваш?

— Всичко е възможно.

Дори да преувеличаваше малко за опашката, Капитана все пак беше прав. В наши дни на младежите не им трябва нищо друго, дай им само да опитат от бандитската романтика. А и парите не са маловажни. А мафиотите си живеят доста охолно. Само че животът им е кратък.

— Ами ако откажа?

— Твоя воля. Но имай предвид, че Поляка и Клюна вече са те набелязали. Да не стане някоя беля.

Капитана извади най-убийствения си коз. Убийствен в буквалния смисъл на думата. Поляка и Клюна бяха същински дебили със стерилни мозъци. Но колкото да очистят Никита, им стигаше. Да, явно нямаше друг избор. А освен това животът му наистина не беше цвете.

— Е, какво реши?

— Изглежда, ще се съглася. Трябват ми пари.

— С парите няма да имаш проблеми. Само че аз още не съм решил окончателно да те взема ли, или не.

Затова пък Никита вече искаше да влезе в криминалната групировка на Капитана. Наистина, те са солидни хора. Притежават голяма власт. Ще придобие пари, връзки, уважение. А и апартамента си ще върне от Чугунов. Ще извади родителите си от дупката, ще им помогне да си стъпят на краката. И Кеша вече няма да му се надува толкова. Напротив, даже ще му се подмазва. И няма просто ей така да го изрита от къщи. Всъщност какво го интересува Кеша. Виж, Лена… Мина му много подличка мисъл — защо пък да не я отмъкне под носа на мъжа й?!

Капитана започна да го разпитва за живота му. Подхвърляше му провокативни въпросчета — проверяваше дали е сигурен човек. В крайна сметка остана доволен.

— Да не си размислил?

— Не, не съм — отрицателно поклати глава Никита.

Капитана извади портфейл. Измъкна пет зелени банкноти и му ги подаде.

— Вземи, това ти е аванс.

Ръката на Никита машинално посегна към парите. Но Капитана ги беше стиснал здраво.

— Това не е просто аванс. Това, братле, е входна такса. А виж, изходна няма, сещаш ли се? Така че добре си помисли. Още не е късно да се откажеш.

Прониза го със съсредоточения си, смразяващ поглед, но Никита успя да му устои и не се смути.

— Добре де, какво пък толкова.

Той най-сетне взе парите от ръцете му и ги пъхна в джоба си.

Сделката с дявола беше сключена. Никита продаде душата си на мафията. И кой знае защо, не съжаляваше за това.

А всъщност имаше ли за какво да съжалява?

[1] Пететажни жилищни сгради с малки апартаменти, строени по времето на Н. С. Хрушчов. — Б.пр. ↑

[2] Икономически институт „В. Г. Плеханов“ в Москва, създаден през 1907 г. — Б.пр. ↑

[3] В. С. Павлов (1937–2003 г.) — дългогодишен министър на финансите на СССР, през 1991 г. премиер-министьр. Известен като автор на приватизационната реформа в Русия през 1991 г. — Б.пр. ↑

[4] Град в Подмосковието. — Б.пр. ↑

[5] „Костьор“ или РГМ-40, ръчен малокалибрен гранатомет; АГС-17, автоматичен стойкови гранатомет; РПГ-7, ръчен полеви гранатомет. — Б.пр. ↑

[6] Драгунка или СВД, снайперистка винтовка „Драгунов“. — Б.пр. ↑

[7] Един от главните герои на филма „Мястото на срещата не се променя“, 1979 г., в ролята В. Висоцки. — Б.пр. ↑

[8] Название на престъпната банда, по петите на която са Жеглов и Шарапов. — Б.пр. ↑

Втора глава

— Капитане, чух, че си взел на бачкане някакво свястно момче? — попита Бичмето.

— Времето ще покаже дали е свястно, или не. Може пък да се окаже някой боклук.

— Да, момчетата вече не са като едно време.

Капитана го изгледа учудено. Уж не беше чак толкова стар, че да си спомня с такова умиление за младостта. Момчетата вече не били като едно време. А може би наистина не са.

Те двамата бяха основатели на групировката, той и Бичмето. Някога ходеха в една и съща школа по карате. След време събраха около себе си момчета спортистчета. И колелото се завъртя. Отначало се занимаваха с груб рекет в собствения си квартал. Правеха опустошителни набези срещу местните търговци, налагаха им данък. На онези, които не искаха да си плащат, им се даваше урок — сплашваха ги с нагорещена ютия, с поялник или просто ги пребиваха до смърт с ритници. След това започнаха да наминават при по-солидни хора — банкери, шефове на големи частни фирми. Грубият рекет беше забравен, появиха се понятията „закрила“, „да ти пазя гърба“. Започнаха да правят такива оферти на бизнесмените, на които не можеха да откажат.

В момента групировката на Капитана и Бичмето „пазеше гърба“ на много организации — „общата каса“ преливаше от мангизи. Имаше предостатъчно за всички момчета от бригадите. Спокойно можеха да си позволят почивка на някое топло островче в чужбина. А някога момчетата бяха готови да работят само за идеята, с месеци не бяха виждали пари. Но времената се промениха — сега никой не си мръдва и пръста без пари.

Да вземем например този, новичкия. Ник като че ли не е лошо момче. Майстор на спорта по бокс в полутежка категория, акълът му сече — как хитро преметна Клюна само. И стреля като бог с всякакво оръжие — и с пистолет, и с автомат, и с гранатомет. И със снайпер. А на Капитана винаги може да му потрябва добър снайперист. Но Ник няма да работи само за идеята. Пари му дай, хубав живот… Но това може би си е в реда на нещата.

— Честно казано, хареса ми този Ник — каза Капитана. — Освен това… една отрепка му създава неприятности. Преметнал старците му и си присвоил апартамента им. А апартаментчето било хубаво, в елитен блок. Записах си името му — Анатолий Михайлович Чугунов. Трябва да намерим информация за него.

— Ти какво, да не искаш да се застъпиш за този Ник?

— А защо не?

— Абе кой го знае какъв е този Чугунов. Току-виж, излезе някой голям авторитет.

— Всекиго можеш да пречупиш.

— Не става дума за това. Кой е той, този Ник, че ние вместо него да си разчистваме сметките с този бизнесмен?

— Не ме разбираш, Бичме, приятелю. Ник е наше момче. Добър или лош, старо куче или новак, няма значение — важното е, че е наш човек. А пък какъв е този Чугунов — някаква долна мижитурка. Той е направил проблем на наш човек и затова трябва да си плати. Жестоко ще си плати. Трябва да му вземем апартамента и да му изтръскаме малко джоба. Поне със сто хилядарки в зелено да го изръсим.

— Или с двеста? — запали се Бичмето.

— Може и с двеста — кимна одобрително Капитана. — Но не мислиш ли, че ще са множко?

— Глупости говориш, как ще са множко?

— Този Чугунов може и да си има гръб. Ама дреме ти на шапката. Въпросният бизнесмен е направил издънка и трябва да си плати за това — всичко е според правилата. И нека само някой да пробва да ни погледне накриво…

— Точно така, ще си получи заслуженото. Ама няма да е зле да го изръсим поне с двеста хилядарки.

— Колкото повече, толкова по-добре.

— Слушай, ами ако се окаже, че Чугунов няма гръб?

— Значи ще има. Ние ще му пазим гърба. С една дума, спусни задачката на Сфинкса. Той ще проучи нещата за този Чугунов.

Никита хареса спортния комплекс, в който го заведоха. Вътре беше чистичко, светличко, съвсем наскоро му беше правен ремонт, уредите бяха нови. Всичко в него беше изпипано до последната подробност — имаше фитнес зала с вносни тренажори, басейн с кристалночиста вода, комфортни душ–кабини, пластмасови шкафчета в съблекалните.

Но басейнът може да почака малко. Сега му предстоеше да посети залата с боксов ринг в центъра. Вече си беше сложил боксовите ръкавици, беше облякъл шорти и потник, обул бе боксьорски обувки. А ето го и противника, вече идва към ринга — набито момченце със счупен нос и клепнали уши. Веднага си личи, че е опитен боксьор. Остава само Никита да провери дали може да се бие добре. По-точно казано, искаха да проверят възможностите на самия Никита.

Той влезе в бойната група на един от авторитетните бригадири по прякор Витал. Именно той стоеше в момента заедно с бойците си отстрани на ринга и следеше всяко негово движение, оценяваше, сравняваше, правеше си съответните изводи.

Никита не беше участвал в боксов спаринг доста отдавна. В казармата си имаше компания, с която всяка вечер ходеха да „блъскат“, млатеха боксови круши до изнемогване, влизаха в груби схватки помежду си, но това беше по-скоро уличен бой, а не спортен двубой. И все пак успяваше да поддържа някаква спортна форма.

Спарингът започна.

Никита не рискуваше излишно, не се буташе в устата на вълка. А противникът го атакуваше, вярно, доста предпазливо засега. Бързите реакции на Никита и опитът му позволяваха да избягва ударите и с лекота да нанася ответни.

От началото на двубоя бяха минали десет секунди, двадесет, вече минута. Но на ринга не се случваше нищо интересно. Само си разменяха леки удари. На Витал сигурно вече му е станало скучно.

Явно не само Никита долови отрицателната реакция на бригадира за хода на двубоя. Противникът му също разбра, че е време да станат малко по-активни, и преценявайки, че моментът е подходящ за атака, го нападна стремително.

Върху Никита се изсипа серия от удари. И единият от тях — ляво странично кроше в челюстта, се оказа доста силен. Мутрите започнаха да го освиркват.

Последва втората още по-мощна серия от удари. Никита не успя да отклони две силни крошета и се олюля. Противникът му, естествено, се хвърли да го довърши, но допусна фатална грешка — не се пазеше. Никита почти беше загубил съзнание, всичко се въртеше пред очите му, но намери сили у себе си и го атакува неочаквано. Нанесе му съкрушителен ответен удар — наказа го за допуснатата грешка, като вложи всичките си сили и енергия в него.

Бам! Боксовата ръкавица се вряза между очите на противника. Ръката му не можа да се спре, отблъсквайки главата му силно назад, и веднага му добави едно ляво кроше. Но нямаше никакъв смисъл да го довършва. Онзи вече беше в несвяст и безпомощно се свлече на ринга.

Двубоят завърши с нокаут в полза на Никита. Витал и мутрите му бяха доволни. Не можаха да сдържат емоциите си:

— Страшен си, Ник!

— Само така, момче.

— Поляка и Клюна ще се зарадват, като разберат, че ти победи самия Чапай. А това си е голямо постижение.

Оказа се, че Никита се е бил с доста сериозен противник, и при това успя да го надвие. Следователно за Поляка и Клюна няма да е толкова срамно, че е напердашил и тях. Ето такава беше логиката.

— Между другото викат ми Витал — каза бригадирът.

Това, че Никита знаеше как се казва, не означаваше нищо.

Трябваше той лично да му се представи, което се и случи.

Витал му даде една лапа.

— Чауса — побърза да се представи едно дребно, но яко и жилесто момче.

— Гирата.

Последният беше нисък набит бабаит с физиономия на неандерталец, имаше ниско чело с изпъкнали надочни дъги, хлътнали очи, издадена напред квадратна челюст. В движенията му имаше нещо, което напомняше човекоподобна маймуна. Трябваше да го нарекат Горилата, а не Гирата…

— Вовата.

Той беше висок, с широки рамене, лицето му беше на типична мутра, но погледът му беше ясен, изпълнен с жизнена сила.

Докато Никита се опомни, вече го бяха качили в една кола и го караха нанякъде. Зад волана беше Чауса, до него седеше Витал, Гирата и Вовата бяха отзад, а Никита — между тях. Сякаш го бяха арестували и го караха някъде, за да си разчистят сметките с него. Но всъщност не беше така, братоците се бяха настроили да пият водка и да ходят по жени, а не да проливат кръв.

— Дай да вземем Алочка — настоя Вовата.

— И Сонечка. Леле, ако знаете как работи с езика само — каза Гирата, подбелвайки очи. — Ако щете, вярвайте, мамка му, като вакуумна помпа е. Може да изсмуче и боята на колата.

— И Тоня не свири зле на тромпет — напомни Чауса.

Витал не каза нищо. Той просто извади джиесема от джоба си и набра някакъв номер.

— Мамче, ти ли си? Обажда се Витал. Позна ли ме? Как какво… Ще ми пратиш ли сестричките? Как къде, в „Лобода“. Прати ми Алочка, Сонечка, Тоня, Маша, Валето… Няма ли я? А коя е свободна?… Вземам я. Е, това е, чакам ги. Гледай да не разочароваш синчето си. — Витал затвори и се обърна към Гирата. — Взели са я твоята Сонечка.

— И по-добре — изказа мнението си Чауса. — Че вярно, щеше да свали боята на колата с език.

— Витал, на кого звъня преди малко? На майчето ли? — попита Никита.

— На майчето? — избухна в смях Витал.

Вовата и Гирата също се заляха от смях.

— Да, бе, на майчето се обади. Само че не на своето. Мамчето е сводница, държи бордей — обясни му Чауса. — А сестричките са проститутки. Разбра ли?

— Е какво толкова има да му се разбира.

— Това са наши момичета, нашата черняевска групировка ги държи под око. Ходят по хотели, ресторанти, клубове — продават се на балъците за пари. А за нас по план-график остават съботниците…

— Съботници — ще рече безплатно.

— Браво на тебе, Ник, бързо схващаш. Наше момче си. Сигурно си превъртял без жени. В казармата не ви глезят с такива екстри, нали? — намигна му Витал.

— Абе какви ти жени! Старшината и това е…

— А старшината е бил педал, само че активен. Хи-хи! — закиска се Вовата.

— Отсега нататък аз ще съм ти старшина — сериозно каза Витал. — Ако оплескаш нещо, ще го отнесеш. Запомни го добре. А днес се забавлявай, направи си кефа с някоя мадама. Заслужаваш го. Сега ще отскочим до сауната. Ще се напарим едно хубаво, ще пийнем водчица, тези три неща…

Ето как си живеели мутрите — скъпи спортни комплекси, сауни, водчица, момичета. Но това беше едната страна на медала, а от другата беше кръвта — тяхната и чуждата.

Но Никита не искаше да мисли за това сега. Той се понесе по течението на бурните преживявания.

Само преди някакви си три дни се беше върнал от казармата. Кому беше притрябвал? На баща си ли? На майка си? Да… Те, разбира се, го чакаха. Даже се зарадваха. Но честно казано, не им беше до него. На тях им дай водчица, в това беше смисълът на живота им. Срещна Кеша. Но той се наду пред него като пуяк, демек, вижте ме колко съм важен, а пък той, Ник, е пълен нещастник. А и Лена… И на нея не й беше притрябвал. Нали нямаше пукната пара. Но виж, Кеша има всичко, точно по тази причина тя беше с него…

За сметка на това сега се чувстваше необходим на някого — на Капитана и на момчетата, с които в момента отиваше да разпуска — Витал, Чауса, Гирата, Вовата. Той беше станал част от бригадата, беше облечен като тях — с марков анцуг, кожено елече, маратонки, тежък сребърен ланец на шията и прическа тип „канадска ливада“.

Прилича на същинска мутра. Ами да, мутра е. И какво от това? Нали вече е необходим някому…

Първо минаха през едно кафене, при някакъв арменец. Никита с неприкрито злорадство наблюдаваше отстрани как Вовата най-нагло сваля нанизаните шишчета от скарата, слага ги в чиния и ги взема, без да плати. Собственикът на заведението даже не се възмути. Напротив, радваше се, че може да угоди на такъв скъп гост. Кой каквото ще да казва, но мутрите са си господари на живота. Всички пълзят в краката им.

И Чугунов ще се влачи като влечуго в краката на Никита. И апартамента ще му върне. И лекарите ще се отнасят с внимание към всяка негова дума. Лекарите, на които в най-скоро време ще повери своите старци — лекарите нарколози. И нека посмеят само да не излекуват майка му и баща му…

За разлика от спортния комплекс с разкошния басейн, сауната не направи такова добро впечатление на Никита. Всичко в нея беше старо, неподновявано, плочките в къпалнята бяха напукани, дървото в самата сауна беше потъмняло от времето. И в закусвалнята имаше клатеща се маса с мазни петна, пейките не бяха боядисани. За сметка на това масата беше претрупана с водка и мезета.

— Това е гнезденцето ни — заяви гордо Витал. — Малко е мизерно, разбира се, но затова пък всичко е на разположение на нашата петорка. Никой, освен нас не може да влиза тук. Между другото, вече съм се разбрал с бригада майстори, които трябва да дойдат тези дни. Ще измажат, ще подновят тук. Ще придадат малко вид. Ела да ти покажа.

В сауната имаше още три съвсем малки стаи. Също толкова сиви и неуютни. Във всяка от тях имаше дървени койки самоделки с матраци и чисто спално бельо.

— Стаички, схващаш ли! — Витал щеше да се пръсне от надуване. Даже запя: — „И заведоха нашите момичетата по стаите…“ Избери си, която поискаш, където ще ти е по кеф да опънеш някоя мадама.

— Ами то навсякъде е готино да ги опъваш. Стига мадами да има.

— И това е вярно.

Момчетата на масата се шегуваха, смееха се, бъзикаха се помежду си. С една дума, както каза Чауса, настроението беше страшно. Никита не се чувстваше чужд в тази компания. Той беше свой човек, свой… Само понякога му минаваше мисълта, че не е тръгнал по правилния път.

А после се появиха момичетата. Младички, свежи. Едната даже беше красива. Витал я взе за себе си. А на Никита му се падна по-грозничко момиче. Казваше се Маша.

— Аз съм Маша от Уралмаша[1] — представи се тя.

Оказа се, че го е казала не само заради каламбура. Наистина дошла в Москва от Урал. Дошла да изкара някой лев. Да работи на плочките… Никита скоро се убеди колко добре е усвоила професията.

Тя го съблече, накара го да легне на примитивното легло, настрои инструмента му, яхна го отгоре и… Невероятно блаженство, супер!

След като получи първата порция от най-разюздения секс, който някога бе правил, много доволен, Никита се насочи към душ-кабините. Там видя Гирата. Зачервен като рак, онзи седеше до ръба на басейна, а до него коленичеше една от курвите. Надуваше тромпета.

Без да им обръща внимание, Никита застана под душа, пусна водата и започна да се сапунисва. Изведнъж прозвуча силен, животински рев.

— Куучка!

Последваха глухи удари и женски писък.

— Недей!

Никита излезе от кабината и видя, как Гирата държи своята възлюбена за косата и я налага с юмруци по лицето. Физиономията му — като на звяр, очите му изцъклени от злоба.

— Гад мръсна! — крещеше той.

Това не беше човек. Това беше някакъв изверг. Не можеше да се нарече по друг начин. Истинско животно, чудовище… Неандерталец…

Никита не можеше да не се намеси. Без да се колебае, той скочи към Гирата, хвана дясната му ръка и я изви зад гърба му. Онзи изви от болка и ненавист. Лявата му ръка се отпусна и проститутката се изкопчи от нея. Лицето й беше цялото в кръв, а в очите й се четеше ужасен страх. Като пребито куче, тя изпълзя на четири крака настрани и тихо зарида.

— Боецо, к’во правиш бе, мамка му! — зави Гирата. — И от к’ъв зор?

— По-кротко.

— Абе знаеш ли какво ще те…

— Нали ти казах, кротко, братле…

Никита не искаше за нищо на света да нарича Гирата брат. Та какъв брат може да му бъде той? Боклук е той, ето какво е. Но без да иска, го каза.

Той побутна Гирата напред и го пусна. Онзи загуби равновесие и се пльосна в басейна. А водата беше доста студеничка.

Точно в този момент се появи Витал.

— Какво става тук?

Впрочем той и сам се беше досетил каква е работата. Явно бе чул вика на Гирата. А може би даже и шума от ударите. Пък и проститутката беше с окървавено лице…

— Гад! — изръмжа Гирата, излизайки от басейна. — Ухапа ме за оная работа…

— Ама аз не нарочно — зарида момичето. — Така се получи…

— Марш оттука, евтин парцал — кресна й грубо и злобно Витал. — И кажи на сводницата да ти купи гумен член. Първо се научи да духаш и после си предлагай услугите… Марш, казах!

Проститутката се изпари като дим.

— Ти пък какво ми налиташ? — попита Гирата и злобно изгледа Никита. — Вчера дошъл и вече се прави на голям тарикат! Внимавай да не ти се стъжни животът.

— Какво става тук?

— Ник прави глупости. Застъпи се за курвата.

Никита мълчеше. С неприязън гледаше Гирата право в очите. Не му харесваше този изрод.

— Жените са мръсници — каза Витал. — Щом не може да духа, бой по тиквата.

Никита го изгледа сърдито и недоволно изпод вежди. Не трябва да се бият жени, пък били те и евтини курви. Беше убеден в правотата си.

Витал долови мислите му.

— Ама и ти, Гира, си един умник. Ами, ако беше пребил тая глупачка до смърт? Я изобщо стига, майната им на тези пачаври. Хайде, да седнем на масата, да пийнем за помирението. Че като гледам, едва ли не сте на нож.

— Хайде, да вкараме по едно — измърмори под носа си Гирата и тръгна след Витал.

— Не всички жени са мръсници! — каза подире им Никита.

Витал само кимна с глава. Демек, може и да си прав, Ник.

Иди ги разбери жените.

В помещението, предназначено за закусвалня, Витал наля на Никита и Гирата по една пълна чаша водка. Вече бяха изгонили проститутките и в стаята бяха останали само те.

— Няма нужда чак брудершафт да пиете. Но поне се прегърнете. Хайде, братоци!

Когато Никита и Гирата се чукнаха и пресушиха чашите до дъно, Витал кимна доволно. Като че се радваше, че между тях отново всичко е наред.

По принцип Витал не беше лошо момче. Но виж, Гирата… Нищо, дори и водката не можеше да заличи неприязънта му към този кретен. А и самият Гирата, изглежда, също таеше злоба към него. Никита не се страхуваше. Но след този инцидент в душата му остана горчилка. Честно казано, вече нямаше такова голямо желание да става мутра.

Капитана не знаеше със сигурност защо мутрите бяха нарекли Сфинкса именно така. С плешива глава и очички като карфици, той имаше далечна прилика с прасе. Може би не е Сфинкс, а Свинкс? Така или иначе, Капитана нямаше повод за недоволство. Сфинкса му вършеше добра работа.

Умно момче беше, имаше мъртва хватка, а и пипето му сечеше както трябва. Някога беше ченге, но го бяха изгонили от милицията. Не защото не си изпълняваше служебните задължения както трябва — с това всичко било наред, — а защото беше подкупен. Получаваше рушвети от Капитана. Веднъж бе арестувал едно от момчетата му, което му казало: „Какви ги вършиш бе, приятел? Че аз работя за ченгетата“. А нашият му отвърнал: „Точно затова те прибирам, защото и аз бачкам за тях“. Много забавен случай. И съвсем реален. А след това същото това момче било удушено в една килия от арестантите. Уж сам се обесил с кърпата си.

— Анатолий Михайлович Чугунов — започна да докладва Сфинкса. — Въпросният е генерален директор на акционерно дружество от затворен тип „Зареждане — сервис“.

— Какво е това? Яде ли се, пие ли се? — грубо го прекъсна Бичмето.

Както и Капитана, той ценеше професионализма на Сфинкса, но никога не пропускаше възможността да покаже на бившето ченге къде му е мястото. Дори и да беше силна карта, все пак беше момче за всичко. И той трябваше търпеливо да понася господарските прищевки на боса си.

— „Зареждане — сервис“ е мрежа от бензиностанции.

— Мрежа… от колко?

— От две бензиностанции.

— Хм, значи мрежа, казваш…

— Бензиностанциите не са големи — продължи Сфинкса. — Предвижда се строителство на още една. В нашия район.

— Това е добре, че ще е в нашия район. С това трябваше и да започнеш — оживи се Капитана. — Кой му пази гърба?

— Още не съм наясно. Не ми стигна времето. Нали това не е чак толкова важно.

— Не е — съгласи се Капитана. — Но все пак проучи ситуацията.

— Няма проблем.

— Всичко се нареди чудесно. Да не би да е малко — да приватизираш от балъка цял апартамент?

— И още сто-двеста хилядарки в зелено отгоре — не се сдържа и добави Бичмето. — Един вид, за моралните щети. Между другото, какво прави твоят кръщелник?

— За Ник ли питаш? — небрежно попита Капитана.

— Ами да.

— Справя се засега. Казват, че повалил на ринга самия Чапай. Добре размахва юмруците момчето. С една дума, вече се вписа в колектива. Изпратих го в петорката на Витал. Но въпреки всичко все още го понаглеждам.

— Е, разбира се.

Капитана погледна Сфинкса.

— Антонич, искам да изровиш и най-малките подробности за този Чугунов. Трябва да знам всичко за него и тогава ще му организираме един засер.

— Какъв засер?

— Засер-ът е неговата съдба. Освен това името на фирмата му е такова. „Засер“ — съкратено от „Зареждане — сервис“. Схващаш ли?

— Вярно, че излиза „Засер“ — изкиска се Бичмето. — Ще му направим на това говедо един засер.

— Само ние да не се засерем — измърмори под носа си Сфинкса.

— Мълчи, да не ни урочасаш, ясно ли е? — смръщи се Капитана.

С това въпросът за Чугунов временно беше приключен.

Никита се събуди от някакъв страшен шум и патърдия. Чу се звън на бутилки. Някой изруга много долно.

Той се надигна от вонящия матрак. В празната мръсна стая с олющени стени беше тихо. Но за сметка на това в кухнята кипеше бурен живот.

Така си и мислеше. На лекьосаната маса седяха майка му, баща му и още два тъмни субекта — алкохолици в последна фаза. Никита влезе при тях направо по долни гащи и потник.

— О, синко! — Баща му като че ли се зарадва на появата му. — Сядай, ще пийнем, ще побъбрим…

— А и трябва да закусиш — с пиянска любов го погледна майка му.

— С какво? С водка ли? Или това е от домашната?

На масата нямаше нищо друго, освен трилитрова бутилка с леденостудена течност. Никита забеляза с какво настървение четиримата бяха впили поглед в този „източник на живот“.

— Това е благодат, синко…

— Край, свърши се с вашата благодат! — отсече Никита и протегна ръка, за да вземе бутилката.

— Недей! — хвана се за главата баща му.

Бе разбрал какво иска да направи синът му и замалко не изпадна в истерия.

— Добре де, живейте засега — смили се над нещастните алкохолици Никита. — Засега живейте. Скоро ще уредя да влезете в ЛТП. Вече съм говорил по този въпрос с някои хора.

Лечебно-трудовите профилакториуми отдавна вече бяха затворени, но затова пък бяха запазени диспансерите за наркозависими. Лечението там беше лошо, ако е безплатно. Но Никита намери една частна клиника. И в най-близко бъдеще имаше намерение да отскочи до нея. Не трябваше да се бави с лечението на родителите си — положението беше доста тежко.

— Братле, ама за какво им е на родителите ти да влизат в ЛТП? — изгледа го критично алкохоликът с подпухнало лице. — Да не мислиш, че им е зле?

— А теб кой те пита?

Наистина, от какъв зор този боклук се бърка там, където не му е работа!

— Кой те пита тебе, а? — още по-силно ревна Никита и хвана грубо алкохолика за яката, надигайки го от стола.

— Ей, я по-полека! — дръпна се онзи и даже вкара един лакът на Никита, не го удари силно, но все пак…

— Ама ти, мамка му, си бил и нагъл! — разяри се Никита и тъкмо беше вдигнал ръка да го удари с юмрук по лицето, но в последния момент размисли.

Мъжът с достойнство трябва да се бие само със силни противници. А пък този тук… Освен презрение, тази отрепка не можеше да предизвика никакви други чувства. Или може би съжаление.

Не удари алкохолика, а просто грубо го изрита от апартамента. Другият сам стана от масата и мълчаливо последва приятелчето си.

Никита се приближи към родителите си.

— Само още веднъж да видя тук тези изроди… — започна той и изведнъж засече. — Всъщност… има ли смисъл да говоря…

И да говори, и да не говори — все тая, старците му ще продължат да правят това, което са правели и преди. Лоши навици имаха, трябваше някак да се отърват от тях.

Никита се облече и излезе. След около половин час пристигна в кафенето, което Витал беше харесал за своя щабквартира.

Вече му бяха разяснили как стоят нещата в групировката. Капитана ръководеше четири бригади, като всяка от тях се състоеше от по петнадесет момчета. Но в тези бригади бяха биячите, тяхна грижа беше да държат под контрол частниците, да охраняват територията. Освен това имаше още две бойни петорки. Ръководеха ги Витал и Мошеника. И двамата бяха с ранга на бригадири. Бойните петорки бяха елитът на организацията. Те се състояха не от биячи, а от бойци. Това бяха най-важните момчета. Те отговаряха за всякакви „нападения“, срещи, разчистване на сметки, саморазправи и т.н. Никой не бе споменал на Никита, че ще си изцапа ръцете с кръв. Но сигурно и това щеше да се наложи.

Витал наричаше своята банда „шматките“. Някога живеел в Казан, а там от памтивека наричали така уличните банди.

Витал седеше на една маса, на най-почетното място, а до него Вовата жулеше студена бира. Приказваха си за нещо.

Освен тях в кафенето имаше още някакви младежи. Обикновени момчета, облечени с анцузи. Но веднага си личеше, че не са нито биячи, нито бойци, а просто квартални хулигани. Никита забеляза как някои от тях поглеждат с голяма завист към Витал и Вовата. Наистина много им се искаше да седят на една маса с тях като равни. Свободното място при шматките обаче беше заето не от някой от тях, а от Никита. Явно наистина не беше за изхвърляне, след като му е обърнал внимание самият Капитан…

— А, Ник! — забеляза го Витал. — Ела при нас!

Той махна с ръка, канейки го да седне на масата. Впрочем, Никита и без да го канят, пак щеше да седне при тях.

— Защо идваш толкова рано?

Беше единадесет часът сутринта. Мутрите са като совите, техният ден е нощта, а сутрин си отспиват. Следобед правят интензивна тренировка, естествено, ако не трябва да ходят на акция.

— Ами не ми се спи нещо. А и по принцип, искам да поговорим.

— Слушам те.

— Трябва да накажа едно говедо.

Отнякъде се появи една сервитьорка, мило се усмихна и сложи на масата три запотени бутилки истинска баварска бира. Ето това е живот…

— Какво е станало, брато? — веднага се напрегна Вовата.

Мощните му челюсти започнаха да треперят нервно, очите му се наляха с кръв. Не му трябва бира на него, дай му само да се сбие с някого. И колкото по-груб е вариантът на саморазправата, толкова по-добре. Беше истински мутрозавър. Същият като Гирата.

— Приватизираха ми апартамента. По-точно този на родителите ми.

— Аа, ти за това ли — утвърдително кимна Витал — демек, знам за какво става дума, няма смисъл да разказваш. Но нали Никита не му беше разказвал за Чугунов! — Скоро говорихме с Капитана по този въпрос — обясни му Витал. — Изрично ми нареди — без никакви лични инициативи. С една дума, брато, трябва да чакаме, докато Капитана реши какво да правим с това говедо. Така че не бързай.

— Ами аз къде ще живея. Родителите ми живеят не в къща, а в обор.

— Ама нямаш никакви проблеми. Само кажи и ще ти вземем апартамент под наем. От това по-лесно няма.

Витал познаваше кого ли не, имаше връзки на всички нива в района. Чауса, Вовата, Гирата и Никита бяха щатните бойци на звеното му, а освен това той имаше и много нещатни сътрудници. Имаше и момчета за всичко — накъде без тях. Никита за пореден път се убеди в това, извличайки известна полза и за себе си.

В кафенето влезе хлапе на около осемнадесет години — един такъв слабичък, невзрачен. Приближи се до тяхната маса. В очите му се четеше неудържимо желание да угоди на мафиотския авторитет.

— Виталий Борисович — угоднически започна той.

— Ааа, Льошка, ти ли си?

— Аз съм, Виталий Борисович…

— Донесе ли го?

— Ами ето, мама го направи както искахте…

— Дай да видим.

Момчето извади някакъв паспорт със сърп и чук. Витал го взе и го подаде на Никита.

— Е, вече всичко е наред, един вид, вече си легален. Вземи!

Беше паспортът на Никита. Той не си беше мръднал и пръста, за да го получи. Нямаше нужда да кисне пред военния отдел или паспортната служба. Имаше кой да свърши тази работа вместо него — момчетата за всичко на Витал. Само трябваше да се снима и да се подпише в молбата за получаване на паспорт.

— Никита Германович Брат — прочете той и изведнъж се сепна. — Чакайте малко, защо пак са ме записали като Брат? Аз съм Брайт.

Отново бяха направили същата грешка, както и във военната книжка. Те какво, да не са се наговорили случайно?

— Я стига бе, брато! — обади се Вовата. — Фамилията Брат си звучи добре. Даже много добре си звучи.

— Да бе, звучи добре — кимна утвърдително Витал. — Брат, брато, братле… Много си ти е точна фамилията, всеки от нашите хора би ти завидял.

— Точна, казваш — замисли се Никита. — Е, щом е точна, добре тогава… — Той небрежно отпи от леденостудената бутилка бира пред себе си.

— Разхлади се малко, брато, щом така и така си дошъл — каза Витал. Изведнъж гласът му стана сериозен. — Всеки момент Чауса и Гирата трябва да отскочат с колата да ни вземат. Имаме работа.

— Каква работа? — равнодушно попита Никита.

— Ами отвориха тука един магазин за битова техника. Трябва да му видим гърба.

— Става дума за някакъв магазин — дотук всичко е ясно. Но защо трябва да му виждаме гърба? — не разбра Никита.

— Много си зле, копеле — снизходително се подсмихна Вовата. — „Да му видим гърба“ означава да нахълтаме в магазина и да разберем кой му прави гръб.

— А ако никой не му прави гръб, значи ние ще му подложим нашия — кимна проумяващо Никита. — И ще бъде наш.

— Аха, по всички параграфи. Браво на тебе, брато, много бързо схващаш — озъби се Витал. — Бързо ще навлезеш в нещата. Само че има една малка подробност — магазинът може да си има вече гръб. Но той може да не е стабилен. Може да се окажат някакви тъпи нещастници. Тогава ще трябва просто да им подменим гърба. С нашия, то се знае. С една дума, трябва да проучим точно каква е ситуацията. Магазинът не е никак малък, търговската площ е над триста квадрата, голямо нещо. С една дума, може и да стане шашмата.

— Ще се наложи да правим меле, нали? — попита Никита.

— Ник, ти кога влезе в казармата? През деветдесет и първа ли?

— Ами да.

— Значи си чувал за мутрите през този период? За рекета, за нападенията.

— Ами имах едно приятелче, то ме светна по въпроса.

— Личи си. Виж какво, брато, оттогава доста неща се промениха. Преди разчистването на сметки ставаше само с голи ръце. Който надвие, той командва парада. Сега масово се използва оръжие — пищовите, патлаците, пушкалата — както искаш, ги наречи.

— Само в устата си дулото не пъхай и спусъка не натискай — изкиска се подигравателно Вовата.

— Вече се използват оръжия — повтори Витал. — Но ти, Ник, не се притеснявай. Все още отношенията се изясняват и с юмруци. Но за всеки случай си носим и пушкалата.

Носели си пушкалата по време на акции. Но Никита нямаше пистолет. А и не му трябваше. Не искаше да си цапа ръцете с кръв.

— О! Я виж ти кой идва! — проехтя гръмко басът на Вовата, когато в кафенето влезе Чауса.

— Всичко наред ли е? — попита Витал.

— Че как иначе — кимна Чауса.

Той даде по една лапа на всеки и небрежно се пльосна на свободното място на масата.

— Зина, ’айде де, кучко! К’во стана?! — недоволно се провикна той през цялото кафене.

— О, Юрочка, извинявай, не те забелязах!

С изкуствена усмивка на лицето, сервитьорката се стрелна като светкавица към бара и бързо донесе две кутийки бира.

В знак на благодарност Чауса я тупна по пищното дупе.

— Юрочка, може ли така! — направи се на засрамена тя и литна към другите маси.

— Ето така трябва да се държиш с тия, с курвите — неизвестно на кого каза Чауса.

— Стига ти една бира — строго каза Витал и мръдна втората кутийка настрана.

Чауса го възприе като нещо нормално. В присъствието на Витал той си позволяваше какво ли не, но никога не дръзваше да влиза в конфликт с него или да оспорва думите му. В петорката действаше строг режим на подчинение.

Скоро се появи и Гирата — едър, тежко стъпващ, тромав. Но казват, че по време на бой ставал много подвижен и непредвидим. Бива го и момичетата да пердаши. Говедо! Никита го погледна с неприязън.

Гирата не извади късмет да пие бира. Нямаше време за това. Сам си е виновен, да беше дошъл по-рано.

— Е, хайде, братоци, да тръгваме — каза Витал и пръв стана от масата.

Черното патило и препатило беемве стоеше на паркинга до кафенето. До него най-нагло се беше набутал някакъв раздрънкан запорожец — бракма и половина. Никита щеше да си глътне езика от учудване, когато видя как Чауса се запъти към него. Той съвсем спокойно отвори вратата и седна зад волана. Не стига това, ами си сложи и някакъв сив кирлив каскет.

— Аа! — Никита успя да каже само това.

— И „а“, и „б“, това е положението — подсмихна се Витал. — Какво си се гипсирал? Хайде, влизай бързо в колата!

Никита седна в бавареца до Гирата. Не беше най-приятната компания, но нали не можеше да изгони Витал от предната седалка.

Колата беше страшна бегачка. Вовата се чувстваше като цар на пътя и нарушаваше правилника за движение без никакви угризения на съвестта, затова пък Чауса със запорожеца отзад не си слагаше грях на душата. Нищо чудно, че успя да се задържи зад тях само половин минута и се загуби някъде в потока от коли.

— А аз си мислех, че запорожецът може да излита вертикално — подигравателно каза Никита.

— Е, не точно вертикално — каза Витал. — Но докъдето трябва, ще долети. Затова пък в багажника си има ядрена бойна глава.

— Да бе! — не му повярва Никита.

— Какво „да бе“… Целият ни арсенал е в тая бълха. Има по едно ТТ за всеки. Освен това два калашника, сума ти лимонки и даже гранатомет. Не звучи ли внушително?

— Общо взето, да.

— А зацепваш ли защо караме всичко това в него?

— Не.

— Ами размърдай си малко сивото вещество. Ти, да речем, си ченге. Трябва да спреш две-три коли за проверка по план-график. Каква кола ще спреш? Хайде, мисли де!

— Е, някоя по-гъзарска — отговори Никита.

— А така! Ако си готино ченге — ще спреш някоя гъзарска кола. Ако си посредствен, ще спреш някоя по-стара западна кола, някоя волга или пък жигула. Но в никакъв случай няма да спреш някакъв си запорожец. Един вид, от какъв зор ще си губиш времето с тая бракма.

— Ами да.

— А ако на всичко отгоре зад волана седи някакъв мизерник с кирлив каскет, даже няма и да го погледнеш. Е, как ти се струват нашите шашми?

— Добре обмислено.

— Така е, добре е обмислено. Точно затова, Ник, все още сме на свобода. А и нямаме никакво намерение да влизаме зад решетките. Нали така, Вова?

— Спор няма! — кимна онзи и най-нагло засече на завоя една лада седмица. Колата замалко да се блъсне в някакъв уличен стълб. Трудно е да се опише физиономията, която направи засеченият шофьор.

— В казармата редовно ли стреляхте с автомат? — попита го Витал.

— Чак ми се повръща.

Никита можеше да стреля и от легнало положение, и от коляно, и прав, от място и в движение, по неподвижна и по движеща се мишена. И винаги уцелваше точно в десетката.

— Отлично! Значи ти си с автомата. Макар че, разбира се, ще е по-добре, ако може да се мине и без пукотевица. Няма смисъл от нея.

След около десетина минути колата спря пред магазина, който заемаше целия първи етаж на една монументална обществена сграда от сталински тип, разположена на кьоше.

— Хайде, да отидем да разгледаме телевизорите — злорадо се усмихна Витал.

Погледът му стана леден, лицето — каменно. От спокойния равнодушен Витал не беше останала и следа. Пред Никита стоеше безпощадна мутра. Такъв може да убие човек и окото му няма да мигне.

Към магазина тръгнаха само четирима. Най-отпред вървеше Витал, а след него останалата свита — Вовата, Гирата и Никита. Чауса остана в запорожеца за всеки случай.

В магазина всичко сияеше от чистота и лукс — мраморът, стъклото, ламинатът. А освен това беше прохладно от включения климатик. Навсякъде имаше редици със стелажи, а върху тях — телевизори от всички видове марки и каквито поискаш размери, стереоуредби, видеомагнетофони. Това беше в едната зала. В другата имаше перални, хладилници, климатици.

— Огромно нещо, страхотия — възхитено възкликна Вовата.

— Брато, само си представи какви мангизи се въртят тук — кимна му Витал.

Към него се приближи едно много слабо момче с бяла риза и черни панталони.

— Какво ще обичате? — услужливо попита той.

Витал даже не го погледна.

— Колко? — попита той, посочвайки с пръст един огромен „Панасоник“.

— Хиляда и двеста долара. Но днес откриваме магазина и имаме промоционални цени.

— Демек, режете глави? — наежи се Вовата и го смаза с поглед.

Онзи чак се сви от страх. Той вече беше разбрал с кого си има работа. Какви, ако не мутри, можеха да бъдат тези четири яки момчета с кожени елечета и с широки анцузи, с ланци — единият със златен, другите — със сребърни. Само Гирата да погледнеш и цяла нощ ще сънуваш кошмари.

— Не ви разбрах — измрънка под носа си момчето.

— Ся, кат’ ти вкарам един, веднага ше разбереш! — озъби му се Гирата.

— Къде е шефът? — също толкова свирепо попита Витал.

— Директора, мамка му, питам, къде е?

— Сега… ще го извикам…

— Не бе, нещастник, води ни при него!

В приемната до кабинета на директора зад компютъра седеше секретарка. Беше симпатично момиче, с големи кравешки очи. Явно са я сложили за украса или за още нещо.

— Сигурен съм, че няма нищо под полата! — високо каза Вовата и я посочи с пръст.

Гирата се изсмя гнусно. Момичето се изчерви и започна бавно да се надига от мястото си.

— Стой мирно, пиленце, да не вземем верно да те оправим набързо — изцвили Гирата.

— Къде е директорът? — попита я Витал.

— Там! — каза тя плахо, сочейки към вратата на кабинета.

— Само че не е сам…

— С кой е, с жена ли?

— С мъж…

— Той какво, да не е педал? — цинично се подсмихна Гирата.

Но никой не обърна внимание на шегата му. Витал отвори вратата и нахълта в кабинета. След него влязоха и другите, включително и Никита.

Директорът — много едър мъж със закръглено лице и приятен външен вид — седеше зад масивно бюро. На кожения диван вляво от него седеше още един мъж. Също с доста представителна външност и с очила.

— Как е, момчета? — небрежно подхвърли Витал и даже намигна на директора, който явно се чувстваше като господар в кабинета си. Ами така си е — у когото е силата, той е господарят.

— С какво мога да ви бъда полезен? — леко се притесни директорът.

— Ами искаме да купим един телевизор от вас…

— Но защо се обръщате към мен, има цял екип от консултанти…

— Дребни риби са тези ваши консултанти. Трябва с вас да говорим. Хубаво да си поговорим.

Без никаква покана, Витал седна в креслото точно срещу директора и се втренчи в него с пронизващия си поглед. Онзи започна да се върти неспокойно на стола.

— Как се казвате? — грубо го попита бригадирът.

— Сергей Давидович.

— Баща ти да не е евреин?

— Не, защо… — обърка се директорът. — Просто така е се е получило…

— Е, хайде, не се прави на ударен. Аз уважавам евреите, не се бъзикам. Евреите са хитри и умни хора. И ти, Сергей Давидович, също не си глупав. Виж какъв лъскав магазин си отворил.

— Търговска зала.

— Още повече че е търговска зала. И не се ли страхувате?

— А от какво да се страхувам?

— Ами представете си, че някаква пияна тумба нахлуе, изпочупи ви витрините, размята телевизорите по земята… А това са си загуби…

— А милицията за какво е?

— Е, милицията — тя, е хм… сила, разбира се… Че к’во, освен на милицията, няма ли на кого да се опрете?

— Нещо не мога да ви разбера…

— Кой друг охранява залата ви?

— Имам група охранители.

— Някакви бивши ченгета ли? Или военни в оставка? Или студенти?

— Вас какво ви засяга това?

— Засяга ме. Пет пари не струва охраната ти. Ами представи си, че те нападне някоя групировка. Какво ще правиш тогава?

— Каква групировка?

— Ами, мутрите.

— Някакви обирджии ли?

Витал разбра, че директорът се прави на ударен, знаеше много добре какво означава „групировка“ и кои са мутрите. А и понятието „рекет“ явно не му беше чуждо.

— Слушай бе! — започна да му свива сармите Витал. — Я вземи да си размърдаш малко сивото вещество в тъпата кратуна, става ли? На кого цакаш да ти пази гърба?

— За рекета ли говорите?

— Аз съм рекетът. Е, чакам отговор.

— Защо трябва да пълня гушата на някого? Имам си охрана. Освен това сотаджиите ме пазят.

Преди да отговори, Витал погледна мъжа, който продължаваше да седи на дивана.

— Драги, ти още ли си тук?

— Дошъл съм по един важен въпрос при Сергей Давидович — притесни се онзи.

— Май не ме разбра, тъпако. Гира, заеми се!

Гирата леко вдигна мъжа от мястото му като перце и го изхвърли навън.

Сега можеха спокойно да довършат разговора си с директора.

— Ще си под моя закрила, разбра ли? Ще ми цакаш двадесет процента от печалбата, а в замяна аз ще отбивам атаките на другите групировки.

— Но аз си имам охрана, сам ще се справя — заинати се директорът.

— Ама че дебил! Е, вече ме ядоса!

Витал скочи от мястото си и така замахна към директора, сякаш всеки момент щеше да го удари, но изглежда, в последния момент размисли. Явно здравият разум надделя у него.

— Така ли? Имаш охрана? Мислиш, че ще се справиш сам? Е, добре, смятай, че съм те нападнал. С една дума, тук наблизо има една градинка. Смятай, че съм ти нарочил среща. След един час ела там с охраната си. Там ще си изясним отношенията. И друго, да знаеш, че черняевската групировка ти е стъпила на врата. Още има време, можеш да проучиш нещата.

— Ще си помисля.

— Ами мисли, мислителю.

— Ами… ако не дойда?

— Искаш да знаеш какво ще ти се случи ли?

— Да.

— Помниш ли стихчето: „Попът имал куче, направо го боготворил; изяло кучето месото, и той взел, че го…“. Нататък го знаеш.

— Ще ме убиете? — ужаси се директорът.

— Какви ги говориш, драги, може ли така? — „учуди се“ Витал, но погледът му говореше друго.

— Ами това е, времето ти започна да тече. Да, между другото и през ум да не ти минава да ни пратиш ченгетата. Ние все някак ще си измием ръцете. Ама ти му мисли, да не ти направят обредно къпане. Да ти говори нещо „дом на покойника“? Е хайде, шефе, довиждане!

Витал се изправи гордо и излезе от кабинета. Никита тръгна след него. Само преди минути беше участвал в изнудване на бизнесмен. Беше силно впечатлен. Но не може да се каже, че беше впечатлен приятно.

Те чакаха в колата на уговореното място. Съвсем наблизо до тях беше паркирал запорожецът с оръжието.

— Да ви кажа, май е време да пращаме Чауса да се прибира. Няма к’во излишно да ни свети тук — каза Витал. — Балъка няма гръб, това е сто процента сигурно. А с неговата охрана не може да ни изплаши. Няма да има среща. Няма кой да се впрегне за тоя нещастник. Сотаджиите и пари да им даваш, няма да се вдигнат срещу мутрите. Не им стиска.

Оказа се прав. Никой не дойде на срещата.

— Вярно, хвана ги шубето — каза Вовата.

— Да тръгваме — нареди му Витал.

И отново се оказаха в кабинета на директора. Онзи, горкичкият, беше пребледнял като платно.

— Какво си побелял като мъртвец бе, балък? — направи презрителна гримаса Витал. — Само недей да ми трепериш, че чак ми е гадно да те гледам! Е, къде ти е уж силната охрана?

— Те не пожелаха… — жално го погледна Сергей Давидович.

— Не пожелали. Ама ти не разбра ли, че нямаш силна охрана, а само сбирщина смотаняци. С една дума, разбра ли сега кой ще ти пази гърба?

— Да… Вие…

— Точно така. Ако някой те притесни, изпращай го при мен, при Витал от Черняево. Разбра ли ме?

— Да.

— Приготви ли мангизите?

— Толкова бързо ли? — още повече се изплаши директорът.

— Ами по принцип вземаме парите за седмица напред. Какво, не те ли устройва?

— Устройва ме… Само че в момента нямам пари. Всички налични средства са пуснати в оборот. За наем на помещението, ремонт, стока. Целият ми персонал работи за сметка на бъдещата печалба.

— Значи нямаш пукната пара… — замислено поклати глава Витал.

— Не.

Директорът се сви на топка — помисли си, че ще го бият.

— Добре де, ще ти влезем в положението. Ние сме сериозни хора, делови, а не някакви нехранимайковци. Ще намина след около седмица. Тогава ще ми платиш за две седмици.

— Добре… Значи, двадесет процента от печалбата, нали така?

— Плюс пет хиляди долара месечно.

— А това пък за какво? — плахо попита Сергей Давидович.

— Утре ще дойдат две черняевски момчета. Наши хора. Петте хиляди месечно са за заплатите им. Свестни момчета са, здравеняци. Ще бъдат постоянно до теб. Ето, сложи ги в приемната при секретарката. Не се притеснявай, няма да я оправят. При нас с тия неща е строго.

— Ще ме охраняват, така ли?

— Нещо такова. Само да не си мислиш, че ще те съпровождат до вкъщи и обратно до работа. Охраняваме фирмата ти, а не теб лично. Въпреки че при допълнително заплащане може да ти уредим и лични телохранители. Помисли за това, става ли?

— Да, ще си помисля…

— Ами чудесно тогава. Значи, до нови срещи.

— Да, довиждане…

Директорът стана от мястото си и ги изпрати до изхода на търговската зала. На пръв поглед от учтивост. Но всъщност той искаше по-бързо да се отърве от Витал.

— Наплаши го Витал. Ще сънува кошмари — каза Вовата.

Но Витал не смяташе да си тръгне просто ей така.

— А, между другото имаме едно аверче, иска да си вземе апартаментче под наем. Предлагат му хубава квартира. В нея има всичко, само едно нещо липсва — телевизор.

— Да, да, няма проблеми — каза Сергей Давидович и започна загрижено да се оглежда.

Той извика един продавач-консултант и му нареди да изкарат до колата един огромен петдесет и четири инчов „Панасоник“.

— А на мен пък ми се развали видеото — продължи Витал. — Да направим замяна, а?

— Няма нужда, и така го вземете — съвсем посърна директорът.

— И аз искам да си сменя телевизора — каза Вовата.

— Да бе, вярно — кимна му с глава Гирата. — А за мен и телевизор, и видео.

Тръгнаха си от магазина с претъпкан багажник. В него имаше всякакви кутии и кутийчици.

— Е, видяхте ли как прекарахме балъка — каза Витал. — Капитана ще е доволен.

— А кого ще пратим в магазина? — попита Никита.

— Абе Капитана и Бичмето винаги могат да намерят няколко яки момчета. За това не бери грижа. Само да свирнем и веднага отнякъде ще изскочат няколко напомпени бабаитчета…

— И без да си мръднат пръста, ще получават по половин хилядарка в зелено — добави Вовата.

— Защо по половин хилядарка? — попита Никита. — Нали на всеки се падат по две хиляди и половина.

— Ти к’во, луд ли си бе, брато? — каза Витал, въртейки показалец до слепоочието си. — Момчетата ще се разхлаждат в офиса, ще си лафят със секретарката, нищо няма да вършат, а аз да им плащам за това две хиляди и отгоре? Що не духат супата! Да се радват, че ще могат да се правят на тежкари. С една дума, хилядарка от петте е за тях, а останалите са за нас. Излиза по хилядарка на човек от един магазин. Та така живеем ние, Ник.

Ето как Никита започна да се учи на премъдростите на престъпния свят. Само че това не го радваше особено.

— Да не искаш ти да отидеш да киснеш в магазина? — скептично го погледна Гирата. — Може пък нашата компания да не ти допада?

— Я стига, Гира, престани — скастри го Витал. — Никита е сериозно момче. Боксьорче, с пушкалата е на „ти“. Лично Капитана му има доверие. Не е за него тая работа да седи по офисите да се разхлажда. Чакат го сериозни неща. А и половин хилядарка в зелено е под достойнството му. Нали така, Ник?

— И апартамента трябва да си върна.

— Точно така, трябва да си върнеш апартаментчето и да накажем балъка измамник. Точно така. С нас ще можеш да го направиш, без нас — не. Но изчакай, не бързай толкова, за всичко си има време. Да, между другото, поздравявам те.

— За какво?

— За бойното кръщение.

— За какво бойно кръщение става дума? — учуди се Никита. — Че аз даже не съм ударил някого. Всичко мина спокойно.

— Да, ама свършихме работата. Нали така?

— Така е.

— Ето, за това те и поздравявам. Трябва да го полеем. Може би при тебе вкъщи, Ник. В смисъл, в новия ти апартамент. Вова, я спри ето там. До онези шменти-капели — да им теглиш една на всички такива.

Колата спря до една врата със скромна табела. Беше агенция за недвижими имоти. Състоеше се от две стаи и имаше четирима души персонал.

Братоците нахълтаха в агенцията. Ни в клин, ни в ръкав направо от вратата Гирата изтърси заплашително и сърдито:

— Да сте викали рекетьори?

Слабичкото момче, което седеше зад компютъра, чак подскочи от уплах. Никита имаше чувството, че още малко, ще се напикае от страх.

— Неее — плахо проточи той. — Не сме викали…

— А така! Тогава за фалшивата тревога имате глоба — сто бона в зелено. Да не би някой да не е разбрал нещо?

— Извинете — надигна се от най-далечното бюро един мъж с добре оформена брада. — Но сто хиляди долара за нас са прекалено много.

— Ти пък кой си?

— Аз съм началникът.

— Е, добре де, сто хиляди гущера са много. А колко можете да дадете?

— Мисля, че двадесет процента от печалбата ще бъдат таман.

— Ето, това е точен човек. — Вовата се приближи до него и фамилиарно го потупа по рамото. — Обичам точните хора.

— Отдавна ли сте отворили офиса? — попита Витал.

— Ами не, наскоро…

— Тогава всичко е ясно. Добре де, така да бъде, ще ви пазим гърба. Значи, двадесет процента от печалбата, последно така се договаряме. Плюс апартамент за едно наше момче.

— Какъв искате?

— Е, мисля да е поне двустаен. То се знае, с мебели и телефон. Някъде в нашия район.

— На каква цена горе-долу?

— Горе-долу около петстотин хиляда долара. Но това си е ваш проблем. Нали вашата агенция плаща.

— Разбрах ви. Изчакайте само минутка.

Мъжът заби нос в екрана на компютъра, набра нещо на клавиатурата и накрая обяви резултата.

Никита хареса апартамента. Намираше се близо до кафенето, в което обичаше да се подвизава Витал с момчетата. Беше прясно ремонтиран, банята и тоалетната бяха с нови плочки, мебелите бяха стари, но доста запазени. Витал като че ли бе имал предчувствие, че в апартамента няма да има телевизор. Така че ненапразно бяха взели панасоника.

След около час празничната маса в апартамента вече беше нагласена. Вовата го наричаше „да сложим софрата“.

— Еех, живот! — проточи след първата чашка Витал. — Как да не си на кеф!

— Много ни върви днес — каза Вовата.

— Ама вярно бе — кимна Чауса, — два заека с един куршум ударихме.

— Ти пък къде се буташ? Седеше си в таратайката, все едно нямаш нищо общо с цялата работа — подкачи го Гирата.

— Ти к’во, занасяш ли се с мене?

— Абе не, просто се майтапя. Ще ми дадеш ли да направя едно кръгче с бракмата?

— А не искаш ли да ти дам един по мутрата?

Гирата и Чауса се заяждаха на шега, затова Витал не се намеси в спора им.

— Да, добре поработихме днес. Един платец за Капитана, един за нас.

— Как така за нас? — попита Никита.

— Ти да не мислиш, че сме на заплата при Капитана? Не, момче, ние сме бойна бригада. Ние сме, един вид, на самоиздръжка. Ето например стъпихме на врата на шефа на магазина. Ще потекат мангизи към общата каса. И за нас ще има процент. Но няма да е голям, защото Капитана ни насочи към него. А виж, кантората сами си я намерихме. Затова процентът ни ще бъде много по-голям. Разбираш ли ме?

Никита схвана каква е работата, въпреки че изобщо не му се мислеше за това. Искаше му се да пийне. И не просто да пийне, а да се натряска.

Днес бяха наложили данък на търговската зала и на агенцията за недвижими имоти. Днес просто всичко им вървеше като по вода. Даже не се наложи да си опитат юмруците. Но какво ще се случи утре… Утре може да се пролее и кръв. Никита го осъзнаваше много добре. Точно затова посягаше към бутилката.

[1] Уралски машиностроителен завод. — Б.пр. ↑

Трета глава

Капитана и Сфинкса обядваха в ресторант „Прага“. Този път Бичмето не беше с тях.

— Значи си проучил нещата за Чугунов — каза Капитана, набождайки парче телешко.

— Както се разбрахме.

— Мен ме интересува колко мангизи върти този балък.

— Абе той не е съвсем балък. Някога, още в края на осемдесетте, със състуденти от Спортната академия се подвизавал на Рижкия пазар[1], скубел частниците.

— Много интересна страница от биографията му. И какво, оттеглил се е от рекета?

— Така излиза. И то съвсем отскоро, между другото само преди две години. Започнал свой бизнес. Много добре му вървят нещата. Мисля, че може да го врътнете с четвърт милион. Въпреки че ще е трудно. Стиснат е. Много стиснат.

— И защо така?

— Не знам, но на твоето момче му е взел апартамента от алчност. Още тогава е можел да го купи. А той метнал Брайтови по най-гадния начин.

— Метнал ги е за апартамента. Но това си е негов проблем. А наш проблем е да го върнем обратно и да му поопразним джобовете. Кой му покрива гърба?

— Този въпрос, разбира се, е доста интересен. По мои сведения той сам си покрива гърба.

— Един вид, хермафродит. Сам се е… и сам ще си роди.

— Нещо от сорта. Само че и хермафродитът има нужда от слънце.

— Така, ясно. И кой играе ролята на слънце за този балък?

— Ами има тук един бос. — Сфинкса каза името му.

— Не съм го чувал — отрицателно поклати глава Капитана.

— Почти никой не е чувал за него. Някакъв грузински баламурник, ето какъв е този бос. Но с Чугунов са много близки.

— И този бос има ли някакъв дял в бизнеса му?

— Като че ли да. Общо взето, за да проучим ситуацията по-добре, трябва да пратим някоя бригада да навести Чугунов, да му насрочим среща. Тогава всичко ще се изясни окончателно.

— Няма да оставя тази работа така, споко.

Капитана се замисли, но само за момент.

Трябва да вдигне на крак петорката на Витал. Нека те навестят Чугунов. Ако работата стане както трябва, Чугунов ще им даде и апартамента, и ще се бръкне за съответната сума.

Не току-така включи Ник веднага в бойната петорка — на практика без никакъв изпитателен срок, — за да се отрака по-бързо, да натрупа опит. Той трябва да стане главното действащо лице при разчистването на сметките с Чугунов — нали е най-заинтересуван от успеха на акцията.

Ник ще си получи апартамента, а Капитана всичко останало — около сто или двеста хиляди долара. Но щеше да е къде-къде по-добре, ако можеше да получи всичко, а Ник нищо.

Никита се събуди от грубо побутване по рамото. Отвори очи и през замрежения си от махмурлука поглед видя мутрата на Гирата над себе си.

— Рота, ставай! — изкрещя онзи в ухото му.

— Да не си изперкал централно бе, педал? — скочи от леглото Никита.

Замалко щеше да му вкара един на този изрод, но се появи Витал.

— Хайде, слизайте всички долу. Вовата вече чака в колата.

— Какво има? — попита Никита.

— Бичмето се обади. Има една работа, значи. Аа, по пътя ще ти кажа.

Вчера бяха пиянствали до късно и за по-лесно и петимата останаха да пренощуват в новия апартамент. Кой където свари, там заспа. А тази сутрин ги вдигнаха по тревога. Бойна тревога.

— Някакви говеда тая нощ са оправили една наша проститутка във всички дупки и на всичко отгоре я пребили — каза Витал вече в колата. — Счупили са я от бой, направо са я размазали. Пълна слободия, с две думи. Трябва да им свием сармите.

— Наша проститутка ли? Как така наша? — попита Никита.

— Ами така. Тя е под наша закрила, на нашата черняевска групировка… Да не мислиш, че ей така й прибираме парите?

— Мисля, че не.

— Ето защо трябва хубаво да накажем говедата.

— За това няма проблеми — каза Чауса.

Днес той пътуваше заедно с останалите. Запорожецът с оръжията беше оставен на един платен паркинг още вчера.

— Ама никакви проблеми — кимна одобрително Гирата. — Ще ги смелим от бой говедата и за кръчма ще ни дадат някой лев. Трябва да се оправим от махмурлука малко, наистина. В гърлото ми е истински пожар.

— Пожар ли, ще ти дам аз на тебе един пожар! — заплаши го с пръст Витал. — Вчера малко се пооляхте. А по принцип сме на сух режим.

— Сух режим ли? — направи кисела гримаса Вовата. — Да бе, режим. Нека биячите да карат на сух режим. Ония, дето само зяпат по пазарите и търговските обекти. По цял ден само си клатят краката. А нашата работа е вредна. И вместо „вредни“ ни се полага да пийнем за изтрезняване.

Витал реши, че няма смисъл да спори, и си премълча.

Стигнаха до въпросното място. Спряха пред дванадесететажен блок с един вход, около който имаше спретната градинка с пясъчник и детска площадка. Входната врата беше с електронна брава и беше затворена. Добре че се появи някакво момче. То се спря пред вратата и за момент се поколеба.

— Е, какво си зяпнал? — подкани го Гирата. — Отваряй вратата.

— А вие при кого отивате? — измънка онзи.

— Да опънем майка ти! Действай, отваряй!

Гирата се беше подпрял с една ръка на металната врата, а с другата сграбчи момчето за яката и го вдигна от земята.

— Ти чу ли какво ти казвам? — попита го злобно.

— Чух…

Момчето отвори вратата. Качиха се с асансьора на десетия етаж и намериха апартамента, който им трябваше.

Чауса натисна звънеца.

— Кой е? — чу се глас зад вратата.

— Я излизай оттам, говедо такова, че ся ше ти размажа физиономията! — изръмжа Чауса. — К’во си направил бе, гад мръсна? К’ви са тия мизерии, дето сте ги вършили? Я отваряй веднага вратата, нещастник такъв!

— Ей сега ще видиш кой е нещастник! — чу се възмутен глас отвътре.

Вратата се отвори — на стълбищната площадка изскочи як мъжага на около двадесет и пет години. Очите му зачервени от злоба, устата му изкривена от ярост, а юмруците — бягай, спасявай се.

Само че не успя да ги пусне в действие. Чауса го подкоси ловко, момчето се пльосна първо по задник, а после си удари главата в ъгъла на касата. И светкавично получи ритник по ухото — Вовата му оказа честта.

Първи в апартамента нахълта Витал, след него Чауса, Вовата и Никита. Последен влезе Гирата, който влачеше безжизненото тяло на здравеняка.

В апартамента имаше още две момчета, които изскочиха от кухнята. Вече се бяха досетили за какво става дума. В ръката на единия имаше нож.

Витал успя да реагира на секундата. Той се отдръпна рязко така, че ръката с ножа да не го закачи, улови я и я стисна здраво. Чу се „храс“ и ръката изпращя в лакътната става. Това беше хватка от самбото, една от забранените.

Не се наложи да се правят каквито и да било стойки от бойните изкуства повече. Витал, Чауса, Вовата и Никита просто се нахвърлиха върху момчетата и ги притиснаха към пода. Чак след това се появи Гирата. Прекалено дълго се беше забавил със затварянето на вратата.

Завързаха и тримата и ги натръшкаха в редичка на пода в хола. Те плахо поглеждаха отдолу към петте страшни мутри, надвесени над тях като скали.

— Е, какво, говеда такива? — гръмна басът на Гирата. — Трябва да си платите за издънката.

Той държеше същия онзи нож, с който преди малко едва не намушкаха Витал.

— Ка-ква издънка? — попита единият и от страх започна да заеква.

— Е, не е издънка на дръвче, много ясно… Сгафили сте много лошо. Изнасилили сте групово наше момиче, което не е трябвало да пипате.

— Аа… Ама тя е курва!

— Не е курва, а проститутка. И работи за пари. А вие сте я оправили във всички дупки и на всичко отгоре сте я и пребили. Ще трябва да си платите за това.

Гирата още повече се разгорещи.

— Абе аз заради нея ще ви направя на кайма всички!

Никита го изгледа с презрение. Виж го ти светеца. А кой съвсем наскоро също замалко не преби до смърт една проститутка? И интересно къде беше той, когато другите се изправиха срещу двете момчета с ножовете? Уж затварял вратата. Нещастник!

На Гирата изведнъж сякаш му падна пердето. Той се доближи до пленниците и настъпи единия с крак по лицето. След това се хвърли към другия и със засилка скочи с два крака върху корема му и той загуби съзнание от болка. А може и да опъна петалата…

— Фашист! — не се стърпя Никита.

— Остави ги! — Самоволията на Гирата никак не харесаха и на Витал.

Гирата с нежелание се дръпна от пленниците, но преди това се наведе и вкара един лакът в слънчевия сплит на първото момче.

Към третия се доближи самият Витал — приведе се отгоре му и впи в него хищния си поглед.

— Кои сте вие? С какво се занимавате?

— Бизнесмени сме. Имаме търговия с цветя.

— Бизнесмени значи. Това е добре. Искаш ли да останеш жив? — попита го с такъв глас, че онзи чак го побиха тръпки от страх.

— Да! — изплашено закима с глава момчето.

— Ще трябва да си платите за момичето.

— Да… Имаме пари. Двеста долара.

— К’во? — Витал чак се смръщи от презрение. — Двеста гущера? Значи така, от всеки по три бона в зелено и си тръгваме.

— Ама ние нямаме толкова много пари.

— А аз мисля, че имате.

— Нямаме.

Витал погледна първо Никита, после Вовата и Чауса и спря погледа си на Гирата. Многозначително се загледа в ножа в ръката му.

— Я му кръцни гръцмуля, брато, на тоя лайнар — каза Витал и намигна на Гирата, демек, няма нужда да го правиш.

Искаше да окаже психологически натиск върху момчето, нищо повече. Но Гирата не го разбра правилно. Заслепен от злоба, той не забеляза знака, който му даде бригадирът.

Наведе се към момчето, вдигна го от пода, сложи шията му на коляното си. Повдигна главата му и оголи гърлото му, допирайки острието на ножа до него.

— Моля те, недей! — ревна онзи.

— Къде са парите? — попита го Витал.

— Нямаме пари!

Това беше достатъчно, за да пусне Гирата ножа си в действие. Кожата на гърлото му се цепна, бликна кръв като фонтан, чуха се тежки хрипове. Предсмъртни хрипове. Момчето се свлече с прерязано гърло на пода и се замята в агония.

— Идиот такъв! — разкрещя се Витал на Гирата. — Какво направи бе, дебил?!

— ’Що бе? — тъпо го изгледа онзи.

— Ама ти го уби!

— Е, и к’во от това?!

— Изрод!

— Ама нали ти така каза!

— Ненормалник!

— Трябва да се изнасяме — каза Вовата.

— Ами тези двамата? — каза Витал, посочвайки другите две момчета.

— Ся ше оправим нещата — бързо прецени какво трябва да се направи Гирата.

И с някаква дяволска ярост намушка с ножа първо единия, а после го заби в гърдите на другия.

Никита беше потресен от страшната сцена. Искаше да спре изверга, да изтръгне окървавения нож от ръката му, но сякаш някаква неведома сила го прикова към мястото му. Даже за момент му се стори, че не той стои в тази стая, в този апартамент, а някой друг.

После усети, че започва да го тресе. Много смътно си спомняше как Витал го взе под ръка и го поведе към входната врата.

— Няма страшно, в нашата професия се случват и такива неща — опитваше се той да съвземе Никита, но безуспешно.

Никита нямаше спомен как се е качил в колата, но за сметка на това много отчетливо се беше запечатал в съзнанието му звукът от плесницата, с която Витал заслужено възнагради Гирата.

— Дебил такъв, ами че ние се забъркахме в убийство!

— Е, к’во сега, нали ни е за първи път? — гузно се оправдаваше Гирата.

— Шибан тъпак си ти!

— Ама нали такова, нали тия групово са я опънали…

— Теб трябва да те опънат, кретен такъв!

След това и петимата се озоваха в апартамента на Витал. Той имаше хубав апартамент, тристаен, с приятна атмосфера. Но Никита не обръщаше внимание на нищо около себе си. Той жадно изпи на екс водна чаша с водка.

— Няма страшно, брато — потупа го по рамото Витал. — Само първия път ти става лошо. После се свиква.

— Не искам да свиквам.

— Това си го избий от главата. Щеш — не щеш, никой не те пита. Нали си получи вече входната такса.

Никита се сети за петстотинте долара, които му беше дал Капитана. Това беше входната му такса. А изходната можеше да му струва живота.

— Добре де, оставам — промърмори той.

— Много добре. А тази история ще се потули. Или мислиш, че ченгетата ще ни спипат? — каза Витал и го погледна някак подозрително.

— Какво искаш да кажеш с това? Мислиш, че мога да ви изпортя на ченгетата ли?

Никита трябваше да се възмути, но му беше все тая — беше изпаднал в пълна апатия.

— Не бе, брато, не съм казал такова нещо. Но ако случайно ни хванат ченгетата, запомни добре — трябва да мълчиш като риба. Ни чул, ни видял. Това е основният ни принцип. Ако си мълчиш, ще те измъкнат от панделата, ако ли не — ще те изнесат с краката напред от килията. Схващаш ли?

— Никога и срещу никого не съм доносничил през живота си.

Вярно беше. Никого не беше натопил досега. Това, изглежда, не беше въпрос на принцип, а по-скоро проява на вродена упоритост. Но така или иначе, Никита досега наистина не беше доносничил срещу когото и да било. Дори и много да му се е искало.

— Отлично. Дай да ударим по още едно.

И отново се повтори сценарият от вчера: плюскане на корем, тотално преливане, замъглено съзнание и опияняващо потъване в страната на Морфей, а на сутринта — събуждане с тежък махмурлук. Само че този път не празнуваха успех. Този път се наливаха от яд на идиота по прякор Гирата.

Първото, което направиха на следващата сутрин, беше отново да седнат на масата — всички искаха да си угасят махмурлука с някоя чашка, даже Витал.

— Но само по сто грама, не повече — предупреди той. — Всеки момент може да се появи Капитана.

— И без това ще ни разгони фамилията за вчера — навъсено промърмори Вовата. — По-добре пияни да го отнесем, не боли чак толкова.

— Защо пък ние трябва да го отнасяме? — Чауса погледна злобно към Гирата. — Който си е забъркал кашата, той да си я сърба пред Капитана. Ние си свършихме нашата работа. А Гирата само оплеска нещата, тъпакът…

— Кой е тъпак, бе? — наежи се Гирата.

Надигна се рязко от мястото си, пресегна се през масата и центрира Чауса в десетката. Докато останалите се усетят, онзи вече беше загубил равновесие, падна по гръб на пода и силно си удари главата.

— Ама ти да не изперка централно, бе?! — злобно му се нахвърли Вовата.

Бам! Гирата закачи ухото му с юмрук. Никита не каза нищо, просто стана от мястото си, скочи към него и му вкара едно странично дясно кроше в челюстта. Чу се пукване, подхълзване и Гирата се свлече като чувал на земята.

— Вържете това говедо! — разяри се Витал.

Чауса и Вовата вече се бяха съвзели и се нахвърлиха върху Гирата. Хванаха го, свалиха му колана от панталоните и се заловиха да му завързват ръцете.

— Ще те загробя, мръсно копеленце! — прецеди през зъби Чауса.

— Съвсем ли превъртя бе, изрод такъв?! — пригласяше му Вовата. — Да му метнем примката на шията, мамка му, и толкоз.

Но каквото и да си говореха, последната дума беше на Витал. А той като че ли не беше далеч от решението да му прочетат смъртната присъда. Но без съгласието на Капитана не можеше да направи нищо.

На вратата се позвъни.

— А така, ето че и шефът пристигна.

Витал излезе в антрето. Никита чу как ключалката изщрака и вратата се отвори. Изведнъж проехтя тътен. После удариха някого, чу се вик, сгромолясване на тяло и тежък тропот на крака.

Никита видя, как насреща му се носи някакъв човек в камуфлажна униформа. Докато осъзнае какво става, един юмрук като чук го удари в гърдите и го отблъсна назад. Изведнъж пред очите му се мярна и приклад на автомат. Беше насочен към челото му, но се приближаваше много бавно. Никита успя да се извърне от него, но при това не взе под внимание възможността нападателят да го атакува с крака. И неочаквано се натъкна на удар-подсечка.

Падна доста лошо. Краката му се вирнаха високо нагоре, а главата му полетя надолу и се удари доста силно с тила в ръба на масата. Той лежеше проснат безпомощно на пода, а човекът с автомата го притисна с цялата си тежест отгоре. Към него се присъедини още някакъв. Само след секунда върху ръцете на Никита щракнаха чифт белезници.

В същия момент се чу абсолютно същият звук — закопчаха с белезници и Вовата и Чауса.

А след това в стаята влезе един мъж с цивилни дрехи и някак вяло подхвърли:

— Милиция! Криминална милиция!

— РУОП! — добави някой.

Никита вече знаеше, че за мафиотските групировки РУОП не е просто враг, а враг номер едно. РУОП е Регионално управление за борба с организираната престъпност. Това чудовище беше образувано само преди няколко месеца и като всеки млад хищник беше особено жадно за свежа кръв.

Спецназовците отново се активизираха. Хванаха под ръка Никита и го помъкнаха към изхода на апартамента. Напъхаха го в арестантската кола веднага след Витал. Не след дълго в нея се оказаха и Вовата, и Чауса, и Гирата. Разделиха ги в различни сектори, но имаха възможност да общуват помежду си.

— Няма да ти се размине, Гира, гад мръсна! — злобно прецеди през зъби Чауса.

— Млъкни! — озъби му се Витал. — Всички да си държат езика зад зъбите.

И петимата бяха откарани с арестантската кола до най-близкото поделение на милицията, в което имаше ИВЗ — изолатор за временно задържане. За всеки се намери отделна килия.

Килиите бяха с потискащи сиви стени, дървен под и мръсна воняща тоалетна чиния в ъгъла. Никита беше отвратен от килията, в която го сложиха, но най-страшното тепърва му предстоеше. Тъкмо искаше да легне на нара, и чу как металната врата се отваря със скърцане. Взеха го за разпит.

Заведоха го в дълга и тясна стая с пожълтели от времето тапети, а срещу себе си видя мрачните лица на двама инспектори, запасани с кобури. Единият беше чернокос, другият рижав. От кобурите на хълбоците им се подаваха ръкохватките на зачислените пистолети „Макаров“. Сложиха Никита да седне.

— Е, к’во, брато?! — възкликна чернокосият, имитирайки речта на престъпниците, и впи в Никита свирепия си поглед. — Ще говорим ли?

— Какво искате от мен? — Никита избегна погледа му. Нищо не знам.

— И какво по-точно не знаеш?

— Нищо не знам.

— Казвай, боклук такъв, как си очистил трите момчета! — изръмжа му другият инспектор.

— Какви момчета?

В стаята беше топло и задушно, а на Никита изведнъж му стана студено. От страх. Потвърдиха се най-страшните му опасения. Ченгетата го бяха арестували като заподозрян за съучастие във вчерашното убийство. Ама голяма гад е този Гирата!

— Ами ето тези! — Инспекторът нареди пред него няколко цветни снимки.

Точно така, на снимките бяха същите онези три окървавени трупа. На Никита започна да му се повдига.

— Лошо ми е — призна си той. — Дайте ми вода.

— Вода ли да ти дам? — злобно пародира думите му инспекторът.

Той сграбчи от мръсния перваз една също толкова мръсна кана с вода и я обърна върху главата му, обливайки го целия.

— Напи ли се сега?

Никита замълча.

— Олекна ли ти, копеленце мръсно? — нахвърли се другият инспектор срещу него. — Хайде, казвай сега, гадино, как си им прерязал гърлата и на тримата…

— Аз?! На тях?! Имате някаква грешка. Аз нищо не знам.

— За последен път те питам! Защо си пречукал момчетата?

— Абе не съм ги закачал, ви казвам.

— А кой ги е закачал? Кой ги е убил?

— Аз откъде да знам? Изобщо нищо не знам.

— Сега ще ти опресним паметта.

Той взе някакъв плик, мина зад гърба на Никита и го метна върху главата му. Другият инспектор го държеше за раменете. Здравата се беше вкопчил в него — нямаше мърдане. Никита се опитваше да се измъкне. Има си хас да не се опитва! Нямаше никакъв въздух, пликът запуши устата му, кръвта нахлу в главата му. Усещането беше ужасно.

Вече беше започнал да губи съзнание, когато свалиха плика от главата му.

— Е, какво, сети ли се? — злорадо го попита единият инспектор.

Никита не отговори нищо. Просто не можеше да отговори — толкова жадно поглъщаше драгоценния въздух. Имаше чувството, че втори път не би издържал на подобно мъчение.

— Е, чакам отговор…

— Нищо не знам — с големи усилия успя да каже той.

— Как ли пък не!

Отново нахлузиха плика на главата му. Изпитвайки страшни страдания, Никита пак започна да губи съзнание. Гирата е мръсно копеле. Гирата е гадина. Гирата е убиец… Изтезават Никита заради него. Той, мръсникът, уби онези момчета… Трябва да им признае всичко…

— Е, какво сега, ще благоволим ли да говорим? — отново го попитаха онези, когато свалиха плика.

— Да.

— Давай!

— Казвам ви — нищо не знам.

— Ах ти, гад мръсна! — Рижият инспектор със засилка му вкара един юмрук в гърдите.

Никита щеше да се просне на пода заедно със стола, ако не беше другият инспектор, който го задържа да не падне. За което възнагради Никита с юмрук по темето. Говеда!

— За последно те питам, ще си признаеш ли?

— Нямам какво да признавам — продължи да упорства Никита. — Нищо не знам.

Трябва да предаде Гирата. Той, гадината, ги забърка в цялата тази каша. Мутрите даже искаха да го очистят. Но вродената му упоритост го накара си държи езика зад зъбите.

А освен това не трябва да се предава така лесно. Трябва да мълчи. Да мълчи, каквото и да става. Така им беше казал Витал. Абе да върви по дяволите Витал! Но въпреки всичко Никита нищо няма да им каже. Няма и думичка да обели. Нека Гирата сам си признае всичко.

Отново му нахлузиха плика на главата. Този път не го свалиха доста дълго. Мяташе се, гърчеше се в агония, а след това потъна в пълен мрак — загуби съзнание.

Дойде на себе си в килията. Лежеше върху дървения нар, мокър от главата до петите. Проклети ченгета! Опитали са се да го свестят с вода. Хубаво го бяха свестили, няма що. Хвърлили са го в килията още в безсъзнание. Ако оживее — добре, ако ли пък не — майната му. Говеда!

На следващата сутрин пак дойдоха да го вземат и отново го заведоха на разпит. Само че този път помещението за разпит беше много по-чисто. Освен това ги нямаше гадните инспектори, вместо тях в стаята стоеше мъж с приятен външен вид, с пищни поддържани мустаци, големи рогови очила, изгладена бяла ризка и вратовръзка.

— Казвам се Илин и съм следовател от прокуратурата — представи се той. — А вие трябва да сте Никита Германович Брат, нали така.

— Ами като че ли да.

— Последно — „като че ли“ или не?

— Да, същият.

— Може ли така, Никита, та вие сте съвсем порядъчен младеж. Били сте в казармата, върнали сте се вкъщи и веднага сте влезли при мутрите. Как може такова нещо?

— Че бях в казармата, бях — кимна утвърдително Никита. — Че се върнах вкъщи, и това е вярно. Но за какви мутри ми говорите, не мога да разбера.

— Никита, няма смисъл да ми говориш глупости — усмихна се любезно следователят. — Знам всичко за теб. А и водим разговора без протокол. Надявам се, че си обърнал внимание на това.

— Има нещо такова.

— Тогава ми кажи как така те приеха веднага в престъпната групировка на Капитонов.

— Кой е този Капитонов?

— Ами Михаил Александрович Капитонов. А да, извинявай, забравих, че в тези зверилници — бандите, не съществуват нито имена, нито фамилии, само прякори.

— Аз не съм звяр.

— Именно, аз също мисля така. Капитонов на вашия език е Капитана. Ти си още млад и да речем, си попаднал в бандата му от глупост. Но се надявам, че все още не си загубен за обществото. И все пак, как се случи така, че Капитонов, без да се замисля, те взе в групировката си?

— Честно ли? Ама съвсем честно?

— Би било желателно.

— Ами и аз не знам. Две мутри ми налетяха без причина. Нокаутирах ги и двамата. Нали съм майстор на спорта по бокс. А и в казармата ми беше втръснало от ръкопашен бой. Искаха да ме накажат, а Капитана се застъпи за мен.

— И те взе в бандата си.

— В групировката — уточни Никита.

Думата „банда“ не му харесваше.

— Нека да бъде „групировката“. И така, твой началник е станал Виталий Григориев.

— Да речем.

Следователят знаеше прекалено много.

— И си станал активен член на групировката на Капитонов. Даже си успял да вземеш участие в рекет на бизнесмени.

— Какви бизнесмени?

— Много добре знаеш какви.

Никита усети, че следователят само се опитва да му вземе страха. Не знаеше за нападението на търговската зала. Иска Никита сам да му разкаже за това. Само че ще има да чака.

Но следователят веднага насочи разговора към основната тема:

— Имам предвид трите момчета, едното от които е с прерязано гърло. А на останалите двама са нанесени множество прободни рани.

— Кой ги е нанесъл? — Никита се престори на силно изненадан.

Той не искаше разговорът да тръгне в тази посока.

— Нали точно това се опитвам да разбера от теб, Никита.

— Моля, разбирайте. Само че аз не знам нищо.

— Всичко знаеш ти. Бригадата ви е искала да рекетира въпросните балъци — така, струва ми се, ги наричате. Но бизнесмените не са пожелали да ви платят. За което са платили с живота си. Нали така? Или мотивът на убийството е бил друг? Друг е бил, нали?

— Казвам ви, изобщо не знам за какво говорите.

— Напразно се инатите, гражданино Брат! — намръщи се следователят и цялото му привидно благодушие изведнъж се изпари като дим.

— Аз не се инатя. Изобщо не мога да разбера какво става тук. Че познавам Григориев, познавам го. Че имахме нещо от сорта на приятелски отношения, и това е вярно. — Никита не се сдържа и избухна. — Да, бях в апартамента му. Погостувах му, както се казва. И изведнъж нахлуха омоновците[2] и започнаха да размятат всички. А след това ме изтезаваха тук с найлонов плик на главата.

— Изтезавали са ви?

— Да речем.

— Какво значи „да речем“? Изтезавали ли са ви, или не?

— Да.

— Готови ли сте официално да го потвърдите?

— От дете съм свикнал никого да не предавам — намръщи се Никита. — Дори и ченгета. Освен това те си вършеха работата. Вършеха я както могат. Но са големи изроди все пак.

— Да, настина сте прав, оперативните работници са си вършели работата. И не са виновни, че ненавиждат мутрите.

— Ами то и на мен взеха да ми писват вече тези мутри — изненадващо за себе си каза Никита. — Да вървят по дяволите!

— Какъв е проблемът тогава? Имате възможност да промените живота си. Искате да живеете като нормален човек, без всякакви мафиотски рекети и убийства.

— Да. Стига толкова, писна ми от всичко.

Никита не хитруваше. Той наистина реши да прати Капитана по дяволите. Стига е затъвал в калта!

— Ами чудесно! Предлагам ви следния вариант: вие ми разказвате всичко както си е било, а аз ви пускам на свобода.

— На свобода и с чиста съвест — с насмешка каза Никита.

— Да, с чиста съвест!

— А не, съвестта ми няма да е чиста, ако доноснича срещу някого.

— Значи има срещу кого да доносничите — хвана се за думите му Илин.

— Ами не, нали ви казвам, че от дете мразя портаджиите… С една дума, гражданино следовател, нищо не знам, нищо не съм видял.

— Постъпваш глупаво, Никита. Забъркал си се в доста неприятна история. Ще те обвинят най-малко за съучастие в убийство.

Никита разбра, че не го плашат просто така. Историята наистина беше доста неприятна.

— Добре де, да речем, че съм познавал Григориев и приятелчетата му, но защо решихте, че сме убивали някого? Защо решихте, че сме били в този проклет апартамент, в който е било извършено убийството?

— Говори ли ти нещо името Матвей Иванович Гирин, по прякор Гирата?

Следователят го погледна изпитателно, без да откъсва поглед от него. Искаше да проследи реакцията му.

— Ами, да речем, да…

— А известно ли ти е, че миналата година въпросният Гирин е бил съден за изнудване?

— Признавам, че не съм се интересувал от миналото му.

— В картотеката ни са заведени пръстчетата му.

— Демек, пръстовите му отпечатъци?

— Именно.

— Искате да кажете, че Гирин е оставил отпечатъци някъде?

— Точно така. Имаме свидетели, които са го видели до блока, а с него е имало още четирима младежи… Вие, разбира се, се досещате, за какво говоря.

Никита си изясни всичко. Той се сети за онова момче, което нямаше никакво желание да им отвори входната врата, и Гирата го сграбчи за яката, опирайки се при това с ръка на металната врата. Ето, значи, къде е оставил отпечатъци.

— Да, разбирам… Само че не мога да разбера, какво общо имам аз с това.

— Заедно с Гирин свидетелите са видели и вас.

— А вие какво, да не сте провели вече разпознаване? Нещо не мога да разбера.

— Това тепърва предстои.

— Ами тогава ще си говорим.

— Значи отказвате да си признаете — още повече се намръщи Илин.

— Нямам какво да признавам. Нищо не знам.

— Добре де, гражданино Брат, щом не искате с добро, ще стане с лошо. Ще проведем разпознаването, ще направим очна ставка. Вие, гълъбчета, сами ще се издадете един друг.

Значи все още никой никого не бе издал — от поведението на следователя можеше да се направи такъв извод. Все пак не само него са подложили на мъчение. И Витал си е изпатил, и Вовата, и Чауса. А на Гирата… Така му се пада на това говедо!

— Времето ще покаже.

— Философствате ли, гражданино Брат! Добре, да видим какви ще ми ги увъртате по-нататък. И така, да пристъпим към официалната част.

Илин взе протокола на разпита и започна да го попълва. След това засипа Никита с въпроси. Какво, кога и къде… Но на всички въпроси отговорът беше един и същ:

— Нищо не знам, нищо не разбирам.

На следващата сутрин откараха Никита в изолатора за временно задържане на „Петровка“ 38[3] — в знаменитото следствено „Петра“.

Разпределиха го в голяма, но много задушна и претъпкана с арестанти килия, бяха най-малко тридесет. Навъсени, измъчени от жегата и задухата, всички го гледаха вяло, с меланхолични погледи.

Никита беше чувал, че новаците в килията не се посрещат с хляб и сол, а съществува така нареченото „регистриране“. Ако те регистрират в килията — добре, ако ли пък не — ставаш отцепник и всеки се гаври с теб както си иска. Той се подготви психически да посрещне достойно противника.

Щом трябва да се бие, ще се бие, но няма да позволи да го унижават. Но за негова изненада нищо такова не се случи.

Той отиде съвсем спокойно до един свободен нар на долния ред. До него имаше параван, зад който беше скрит нужникът. Метна матрака си върху нара, постели си чаршафите и легна.

Проявиха интерес към него чак вечерта.

— Защо си се намръщил така, братленце? — доближи се до него един здравеняк с габаритите на щангист тежка категория и квадратно лице.

— Просто така.

— Ти от кои се водиш?

— В смисъл?

— Ами криминален ли си, или мутра?

— Аз съм от групировката на Капитана. Чувал ли си за него?

— Капитана ли? Е да, чувал съм — кимна утвърдително бабанката. — От черняевските мутри.

— Аха.

— Значи си наш човек.

— Аз откъде да знам ти кой си.

— Аз ли? Аз съм Гена Измайловски! — гордо заяви бабаитът. — Не си ли чувал?

— Ами чувал съм нещо.

Никита, разбира се, изобщо не беше чувал за никакъв Гена Измайловски.

— Какво искат да ти лепнат? Рекет ли?

— Ами не, нещо по-така.

— Какво по-така?

— Съучастие в убийство.

— А, чистка — с уважение възхитено каза мутрата. — Кого ликвидирахте, някой балък ли?

— Никого не сме ликвидирали. Ченгетата се опитват да ни го припишат.

Току-виж се окаже, че този здравеняк не е Гена Измайловски, а Гена Ухото например. В смисъл, че може да се окаже доносник. Без да се усети, ще му влезе под кожата и ще го накара всичко да си изпее. Трябва да внимава с него.

— Е, то се знае, всички ченгета са говеда — съчувствено кимна Гена. — Ти, като гледам, си сам. Що не вземеш, верно, да се включиш в нашата компания?

Гената посочи към ъгъла до прозореца. На долните нарове седяха още няколко такива горили спортен тип.

— В килията ни няма слободия, всичко е според понятията[4] — каза Гена. — И рецидивистите[5] държат на добрата си репутация, а и ние, борците, не падаме по-долу. С рецидивистите, така да се каже, сме приятелски „семейства“. Хайде, влизай в нашето семейство, и никой няма да те притеснява.

— Братоците, Гената и аз — „семейство“ на борците „в час“ — издърдори Никита каламбура.

— Точно така — изкиска се Гената. — Добре казано. Между другото, ти май също си спортист?

— Майстор на спорта по бокс. Шампион на Москва съм в полутежка категория.

— Супер! А аз миналата година взех второ място в шампионата на Русия по джудо. Е, хайде, смъквай се от тоя ръбест нар и ела при нас.

Гената се приближи към момчетата си, каза им нещо и те едновременно му закимаха одобрително. Да, съгласиха се да приемат Никита в „семейството“ на борците. След това Гената отиде при някакво друго момче, прошушна и на него нещо в ухото, онзи му кимна унило, слезе от нара на горния ред, сви матрака си и тръгна към мястото, освободено от Никита. А самият Никита се настани по-близо до борците.

Борците… Никита се сети за една песен: „Ние сме бивши боксьори, вече рекетьори…“. Излиза, че и за него се отнася.

Общо взето, той вече излиза от играта. Стига толкова, набандитства се. Но не можеше да каже това на момчетата, които така радушно го приеха.

Капитана беше бесен.

— Мамка му, защо не го очистиха тоя изрод! — възмущаваше се той. — Гирата, тъпакът, дебил беше, дебил си и остана.

Гирата беше с него още от самото начало. Бяха от една улична банда и той беше от шепата момчета, с които започнаха всичко. И още тогава не беше от най-тачените. Използваха го основно като груба сила при изнудване, заплашване, а няколко пъти му бяха поръчвали чистки — най-примитивните, които не изискваха кой знае колко сиво вещество. Той не можеше да си размърда мозъчните клетки просто защото нямаше такива.

Някои от тези първи момчета отдавна вече бяха на онзи свят, други бяха в затвора, а трети просто изчезнаха безследно. Бяха останали шепа хора и на тях се крепеше цялата групировка. Повечето станаха големи авторитети, занимаваха се със сериозен бизнес. Само Гирата си остана редови боец. А можеше ли изобщо да се възложи нещо сериозно на този олигофреничен неандерталец?

Витал му наредил само да сплаши балъка, а той взел, че му прерязал гръкляна. А другите направил на решето с ножа. За да не оставя следи. Само че ченгетата го хванаха по отпечатъците на пръстите и прибраха цялата петорка заедно с Витал.

Всички се оказаха в изолатора — и Витал, и Вовата, и Чауса, и Гирата, а освен това и новичкият — Ник. Ченгетата се опитваха да окажат натиск върху всички, но те засега като че ли успяваха да удържат на напора. Капитана получаваше редовно информация и знаеше, че никой от тях не си е развързал езика. По принцип можеше да има много причини, заради които да са се оказали във входа на въпросния блок, в който очистиха балъците.

Ченгетата всъщност нямаха никакви доказателства срещу тях. На местопрестъплението в апартамента нямаше никакви улики. Освен това никой не ги беше видял да влизат във въпросния апартамент. Забелязали са ги само пред входа на блока, но това не доказва нищо. Освен това хората на Капитана направиха профилактично обработване на момчето, което ги е видяло. Не го бяха пипнали и с пръст, просто си поговориха с него и то се беше отказало да свидетелства. И правилно бе решило.

Ами ако въпреки всичко ченгетата успеят да развържат езиците на момчетата? Има много начини за това: вкарване в специални изолатори, използване на палки-демократизатори, пускане на закоравелите главорези в килиите… всичко това работеше за ченгетата. Ами ако принудят момчетата да си изпеят и майчиното мляко? Гирата да върви по дяволите… Ще го вкарат в затвора за убийство, а с него и останалите за съучастие — няма страшно. Ами ако дадат някакви показания за Бичмето…

— Е, нали знаеш какво да правиш, ако те накиснат и тебе — каза Капитана на партньора си.

— Добре де, не се страхувай, аз ще поема цялата отговорност — кимна Бичмето. — Ще кажа, че лично съм им давал нареждания.

Всъщност наистина беше така. Кой беше наредил да се накажат балъците, които са пребили проститутката? Ами той, Бичмето. И той ще трябва да понесе цялата отговорност. Той пак е добре, държи се още. И за какво да се притеснява? Дори и в най-лошия случай ще се отърве с условна присъда. А може и само с леко сплашване. Е, ще полежи малко в пандиза. От това само ще му се вдигнат акциите.

— Слушай сега какво мисля аз — каза Бичмето. — Нашите бойци ги прибраха ченгетата. Скоро няма да ги пуснат. А на Чугунов трябва да обърнем джобовете.

— Какво, да не би да нямаме други хора, които да изпратим да свършат тая работа?

— Е, как да нямаме? Мошеника с неговата петорка може яката да го натисне.

— Тогава какъв е проблемът?

— Значи искаш аз да организирам всичко? — Бичмето погледна Капитана някак накриво.

— Я си гледай работата. Мислиш си, че вадя кестените от огъня с чужди ръце.

— Аз като че ли не съм ти чужд.

— Чужд-нечужд, с Мошеника аз ще се разбера.

Бичмето беше прав. Наистина трябва да се окаже натиск върху Чугунов — кови желязото, докато е горещо. И в най-близко бъдеще петорката на Мошеника трябва да го рекетира. Ако ли пък се очертае по-сериозно разчистване на сметки, ще се включат и биячите от бригадите. Шестдесет дула винаги могат да се изпратят. И тогава за Чугунов ще стане доста напечено. Проблемът си е негов дали ще може да се измъкне от този ад, или не. Важното е да му вземат апартамента и двеста хиляди долара компенсация.

Само че да връщат ли апартамента на Ник? И дали няма да са малко тези двеста хиляди.

Привечер в килията влезе мъж на средна възраст. Беше с черни панталони, бяла риза, без вратовръзка, с интелигентен израз. Тих, спокоен човек, не си придаваше важности. Само че очите му бяха някак празни и безизразни, сякаш е друсан. Едва ориентирайки се в обстановката, той зае свободното място на нара до тоалетната. Легна и заспа, сякаш беше умрял. Почти никой не му обърна внимание — всеки си имаше своя занимавка. А през нощта стана инцидент.

Ник се събуди. Ходеше му се по малка нужда. Стана от нара и тръгна към кенефа. Изведнъж чу някакво шумолене и пресипнало хриптене. И видя следната сцена: двама мъжаги бяха натиснали новака — единият държеше жертвата, другият го душеше с кърпа.

Никита знаеше, че в такива случаи е по-добре да се държи настрана. Никой нямаше да го упрекне, та нали жертвата не беше от неговото „семейство“. А ако се намеси — ще си спечели смъртни врагове. Тази перспектива не го блазнеше особено, но не можеше и да гледа безучастно отстрани.

Той скочи като стрела към новака. С един мощен удар в слепоочието повали единия удушвач, а другия просто хвана за ушите и му удари една глава в носа. С това всичко приключи. Двамата удушвачи се търкаляха в краката му. Единият се опита да стане, но главата му го подведе, виеше му се свят.

Потърпевшият се понадигна от нара, уморено метна настрана кърпата и със замъглен поглед погледна Никита.

— Кой си ти? — попита тихо.

Изглеждаше така, сякаш току-що беше излязъл от дълбока упойка.

Никита очакваше да чуе някакви думи на благодарност, а той го пита „Кой си ти?“. Много странно.

— Аз съм Ник.

Около него започна да се събира тълпа. Рецидивистите се надигнаха от наровете, борците започнаха да се приближават бавно. Балъците и слугите[6] останаха по местата си — техен основен принцип е: колкото по-малко знаеш, толкова по-добре…

— Каква е тая патърдия? — чу се дрезгавият глас на Чейнджа.

Този авторитетен престъпник беше нещо от сорта на главатар на килията. Всички го слушаха.

— Ами събудих се и гледам тези двамата — Никита посочи към двамата на земята — се опитват да удушат човека.

— Ти ли си потърпевшият? — грубо се обърна към мъжа Чейнджа.

— А ти кой трябва да си? — отговори с въпрос на въпроса онзи.

— Аз ли? Аз ръководя парада тук.

— Кажи си прякора.

— Чейнджа. А ти кой си, че да ме разпитваш?

— Чувал съм за тебе, Чейндж. Ти си от рецидивистите, с Васка Белия се имаш.

— Точно така, с Белия сме партия, вярно е. Слушай, ти май не си от дребните риби. Кой си?

— Викат ми Краля.

— Краля ли?! — Чейнджа изведнъж промени изражението си. — Краля? Големият бос от старата гвардия?[7]

— А ти, Чейндж, защо не следиш каналите? Защо не си получил съобщението за мен?

— Ама нямаше никакво съобщение! Слушай бе, Крал, знаеш ли колко неща съм чувал за тебе. — Чейнджа започна съвсем откровено да му се подмазва. — Сега на всички ще се хваля, че съм лежал в една килия със самия Краля.

В този момент той се сети за двамата, които оскърбиха известния бос. Хвана единия за яката и го тръшна на колене пред Краля.

— Ти на кого ще налиташ с мръсните си ръчища бе, боклук? — ревна разярено.

Торпедата на Чейнджа веднага се раздвижиха — сложиха и другия удушвач на колене до първия.

— Ама аз не съм искал! — зави първият. — Помоли ме… Ето той ме помоли… — Посочи партията си. — Той ми обеща пари, много пари.

— Добре де, и така да е. А ти, боклук такъв — разкрещя се Чейнджа на другия, — казвай защо искаше да пречукаш боса!

Онзи замълча намръщено.

Вместо него отговори Краля.

— Има един мръсник навън — тихо каза той. — Не е от големите, но е фрашкан с пари. Това е човек, изпратен от него. Наемен убиец. И ченгетата са вързани с тоя мръсник. Вчера, като ме вкараха, ме набоцкаха с някаква гадост. И никой ни чул, ни видял. Затова не сте получили и съобщението за мен. Искали са да ме очистят на бърза ръка.

— Е, край, ще му разгоним фамилията на този мръсник — каза Чейнджа. — Ти само кажи, Крал, лично аз ще му видя сметката, честно.

— Това си е моя грижа. А ти по-добре пусни съобщения по каналите. Освен това искам да си почина.

Краля се олюля като пиян и ако двама здравеняци не го бяха хванали под ръка, щеше да се просне на земята.

— Мръсни ченгета! — остана потресен Чейнджа. — Докъде го докараха човека… — Хвърли един озверял поглед срещу изпратения килър. — А сега ние с теб ще си поговорим, изрод такъв. Всичко ще ми разкажеш.

За Краля беше освободено най-престижното място до прозореца, сложиха го да легне на нара. А провалилият се убиец беше завлечен до двете нули. Чуха се тъпи удари с ръце и крака. Стонове нямаше, чуваха се само звукове, подобни на мучене. Запушиха устата и на двамата вместо с парцали, с мръсни вонящи чорапи.

— Е, братле, смятай, че си уцелил джакпота — каза Чейнджа на Никита. — Самия Крал спаси от сигурна смърт. Краля е голям човек, всички го знаят. И никога не забравя добрините.

Така Никита стана кръщелник на самия Крал, един от авторитетните престъпници от „висшите ешелони“.

[1] Първите борци и рекетьори тръгват от този пазар, разположен на проспект „Мир“ до метростанция „Рижка“ в Москва. — Б.пр. ↑

[2] Специално поделение на милицията за борба е масовите безредици. — Б.пр. ↑

[3] На този адрес се намира Главно управление на вътрешните работи на Москва. — Б.пр. ↑

[4] Негласна система от правила и норми, спазвана от всички престъпници. — Б.пр. ↑

[5] Заемат много високо положение в негласната йерархия на затворниците, имат особени привилегии. — Б.пр. ↑

[6] Каста в затворническата йерархия, една от най-големите групи, която за разлика от рецидивистите извършва трудови дейности в зоната. — Б.пр. ↑

[7] Авторитетни престъпници, съществували още преди появата на силовите групировки в началото на 90-те години на XX в. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Чугунов се събуди в шест сутринта от звънеца на будилника. Време беше за ставане. Следваше гимнастика, вземане на душ с рязко редуване на топла и студена вода, лека закуска пред телевизора — и на работа.

Спеше му се още, биологичният му часовник го изискваше, но бизнесът си е бизнес. Времената на бурния разцвет на далаверите вече свършиха. Все по-трудно бе да правиш голяма пачка, без да си мръднеш пръста. Конкуренцията ставаше все по-голяма. Бизнесът все повече започваше да прилича на борба за оцеляване. Винаги трябваше да изпреварваш събитията, да знаеш накъде духа вятърът, да си в добра физическа форма. Само за момент да се разсееш, да намалиш малко темпото, и веднага те изпреварват още на първия завой, а след това съвсем те избутват в ъгъла или пък направо те изхвърлят зад борда. Така че, щеш — не щеш, трябва да надвиеш себе си, да потиснеш желанието си за сън и хайде, на работа, напред към офиса.

Чугунов имаше хубав апартамент — четиристаен, в хубав квартал. Съвсем наскоро му беше направил ремонт по европейски стандарти. С една дума, всичко беше както трябва, само че започна да му става тесничко в него. Време беше да си купи просторна къща някъде в района на Рубльовското шосе[1]. Само че такава ще трябва или сам да си построи, или да я купи от някой за доста солидна сума.

А този апартамент го беше приватизирал без пари. По това време имаше малко неприятности и трябваше да се покрие някъде за около месец. Точно тогава нае една стая при някакъв измършавял от бедност старец от бившите големци. Не успял да влезе в ритъм с новото време, от мъка човекът започнал да пие. А жена му Чугунов лично я пропи. Знаеше бърз метод за това. И всичко заради апартамента. Много го беше харесал.

След като облаците се разсеяха и бурята отмина, вече спокойно можеше да продължи да върти пари. Но Чугунов не напусна квартирата си, бавно и методично съсипваше хазяите си, докато накрая не ги унищожи тотално и не им взе апартамента за сто долара.

Нямаше никакви угризения на съвестта. За какви угризения може да става дума? С мутрите си навремето правеше частниците на пихтия. Изритваше ги от апартаментите им за дългове, а колите им прибираше като подаръци. Юначни времена бяха. Тогава натрупа първоначалния си капитал. Сега беше честен бизнесмен. Друг живот водеше вече, имаше напълно легален бизнес — няколко бензиностанции в Москва. И това беше само началото.

Тези дни дойде онова момче, войничето, синът на алкохолиците. Искаше да си върне апартамента. Много нахален тип. Чугунов му даде да се разбере, вкара му един в мутрата. И с това приключи всичко, момчето повече не се появи. Явно е разбрал, че не може да има претенции към Чугунов. Няма да постигне нищо!

Чугунов погледна часовника си. Беше седем и половина. И точно в този момент, на същата тази секунда се позвъни на вратата.

На екрана на монитора се появи лицето на Кримов, телохранителя му. Свестен мъж. Някога се опитвал да разпространи каратето в Съветския съюз и бил преследван от закона за това. Излежал си срока, а после се занимавал с какво ли не, докато не попадна под крилото на Чугунов. Служеше му вярно и честно.

Чугунов му отвори вратата.

— Здравейте, Анатолий Михайлович — равнодушно го поздрави Кримов. — Колата ви чака.

Преди го наричаха просто Чугуна. После за някои хора стана Михалич. А за подчинените си беше Анатолий Михайлович. Какво пък, така трябваше да е.

Чугунов просто му кимна за поздрав и мълчаливо излезе от апартамента. Тутакси някаква сянка се мярна зад гърба на Кримов и изведнъж сякаш ги връхлетя смъртоносен ураган. Той завъртя Чугунов и Кримов във вихъра си и ги запрати навътре в апартамента.

Ураганът бяха трима или четирима бабаити с бръснати вратове. Изскочиха от асансьора, влетяха в апартамента, помитайки по пътя си собственика му, и го проснаха на пода барабар с телохранителя му. Чугунов лежеше по корем с лице надолу. Ръцете му бяха извити на гърба и закопчани с белезници. Единият се доближи, надвеси се над него и го настъпи с тежката си обувка по врата.

— Какво искате? — едва се изтръгна от гърдите на Чугунов.

— Е, т’ва е, човекът направо си кара по същество — чу се груб глас, в който се долавяше езикът на престъпниците.

Обърнаха Чугунов по гръб. Здравият бабанка веднага го притисна отново с крак с изкривено от злоба лице. До него като скали се извисяваха още три напомпени мутри. И от техните физиономии не лъхаше нищо добро.

— Ти ли си Чугуна? — попита единият.

— Да… К’ъв по-точно ви е проблемът? Вие какво, момчета, да нямате някакви претенции към мен?

— А ти как мислиш?!

— Не трябваше да ме закачате, момчета. Ако сте искали да ми покриете гърба, вече сте закъснели. Имам връзки с когото трябва.

— С Челентано, грузинския бос ли?

Излизаше, че са организирали добре акцията. Братоците бяха осведомени за гърба на Чугунов. Може пък да е за добро.

— И не само.

— Е, няма нужда да ни разказваш как сам някога си гърбил балъците. Каквото било — било. Сега ти си балък. И освен Челентано други връзки нямаш.

— Момчета, не играете според правилата. Дайте да си нарочим среща, ще се разберем като хората. Не ме нападате според понятията!

— А нашето момче като хората ли го прекара? Като хората ли го метна с апартамента?

— Какво момче? Какъв апартамент?

— Ами този апартамент. — Мутрата посочи хола на апартамента. — И старците на нашето момче си ги наврял в кучи задник. Подхвърлил си им сто долара за апартамента. Това не е ли пълен произвол, а? Сега ще ти спретнем едно линчуване според правилата, говедо такова. Челентано може и да е голям бос, но може и да не е. Така или иначе, той няма право да се застъпва за тебе. Направил си голяма издънка. Дори и Челентано да се застъпи за теб, и на двамата ще ви потърсят отговорност от по-високо.

— Вие за кое момче ми разправяте? За онова, войничето ли?

— А, сети ли се! Макар че как ще забравиш. Такъв готин апартамент, гад мръсна, си приватизирал без пари.

— Ама войникът няма нищо общо!

— Та той е наше момче.

— Че кога успя да стане?

— Абе то Ник още преди казармата си беше партия с нас. Разбра ли сега?

— Че аз откъде да знам, че е ваше момче?!

Опитваха се да го метнат братоците. Чугунов веднага надуши лъжата. Оплакал се е младокът на някой от големите авторитети и онзи го е взел под своя опека. Един вид, негово момче е. То, че е негово, негово е, но е станал такъв по-късно… Това момче не принадлежеше към никаква групировка, когато Чугунов взе апартамента на старците му. Но иди го докажи…

— А на нас не ни дреме знаел ли си, или не. Никой не те е карал да правиш такива гадни въртели. С една дума, ще се наложи да върнеш апартамента.

— Недейте така бе, момчета! — избухна Чугунов. — Апартаментът си е мой!

— Бил е твой, стана наш. Имаш и глоба от двеста и петдесет хилядарки в зелено.

— Абе вие луди ли сте, откъде ще намеря толкова пари!

— А, проблемът си е лично твой.

— Направо ще ми съдерете кожата!

— Да ти съдерем кожата ли? А, това е идея!

Нещо изщрака в ръцете на единия бабаит. Чугунов видя, че е автоматичен нож.

— Сигурно си чул, че тези дни са резнали гърлата на трима балъци — попита мутрата.

Вярно, че беше гледал репортажа от мястото на инцидента — бяха очистени три момчета накуп. Някакви безчинстващи главорези спретнали на бърза ръка доста непрофесионална чистка.

— Вие ли сте се го направили? — ококори се учудено Чугунов.

— Не, не сме ние — отрицателно поклати глава единият бабаит. — Ние спазваме закона. При нас всичко е според правилата. А сега, говедо, ще се заемем с теб.

Мутрата се приведе към Чугунов, удари го като с камшик с вледеняващия си празен поглед и опря острието на ножа в гърлото му.

— Е, какво, ще цакаш ли мангизите?

— Махни ножа, нека поговорим — прецеди през зъби Чугунов.

Махнаха ножа от гърлото му.

— А сега да си поговорим. Какво, промени ли си решението?

— Добре де, да речем, че ви дам апартамента…

— Ще го дадеш, къде ще ходиш. И без всякакви „да речем“, ясно ли е!

— Добре де, без „да речем“. А мангизите за какво трябва да ви ги давам? Двеста и петдесет хилядарки са прекалено много…

— Нали ти казвам, това не е наш проблем, а лично твой. Откъдето искаш, оттам ги намери. Но ще ни ги дадеш.

— Глобата е доста солена… Освен това съм правил ремонт на апартамента. Това не е малка компенсация.

Отново притиснаха ножа в гърлото му. Този път леко му цепнаха кожата, пуснаха му няколко капки кръв.

— Иначе ще ти направим шах с пешката — каза братокът. — Ще пуснем делото в съда, ще докажем недееспособността на собствениците на апартамента и ще си го върнем.

Беше прав. Ако неутрализират Чугунов, ако не му позволят да въздейства на съдийското решение, то по закон този апартамент спокойно можеше да бъде върнат на предишните му собственици.

— Но в такъв случай ще трябва да се изръсиш с половин милион в зелено. С една дума, описах ти ситуацията накратко. Хайде, мисли! Имаш само една минута.

През тази минута ножът все по-дълбоко се врязваше в гърлото на Чугунов.

— Стига, убедихте ме! — предаде се той.

Изобщо не му се искаше да се разделя с живота си.

— Ето, виждаш ли как се разбрахме, а ти ми се лигавеше досега — каза бабаитът и прибра ножа.

Някой метна една кърпа, с която покриха порязаното му гърло.

— Хайде да отидем в моя офис. Там ще оформим документите по прехвърлянето на апартамента.

— А мангизите?

— И мангизите ще си получите.

— Двеста и петдесет хилядарки, нали така?

— Двеста и петдесет — съкрушено кимна Чугунов.

— Само че сделката ще я оформим тук. — Бабанката прилепи джиесема към ухото си и се обади на някого: — Всичко е на шест, клиентът взе правилно решение. Пращайте учения.

Под „учен“ той имаше предвид нотариуса, който се появи в апартамента след около три минути. В куфарчето си носеше всички необходими бланки и печати.

А Чугунов така се надяваше да се добере до офиса си и някак да се свърже с покровителя си. Тогава всичко щеше да се реши в негова полза. Но надеждите му се топяха с всяка изминала минута.

Още няколко пъти го заплашиха с жестока саморазправа и даже му подкастриха леко ухото, преди да сложи подписа си на акта за дарение на жилище. Накараха го да напише и едно писъмце — от сорта на това, че се разкайва за извършеното и затова именно връща апартамента на предишните му собственици.

Но това не беше всичко. Той извади от сейфа си седемдесет хиляди долара, скътани за черни дни, и ги сложи на масата. След това с триста зора попълни всички документи и пълномощни, с които неговите мъчители цял ден, от сутринта до вечерта, теглиха кредит от банката на негово име — разликата, която не му достигна до двеста и петдесет хиляди. Момчетата действаха с размах. На следващата сутрин го пуснаха. Чугунов остана без добре обзаведения си и скоро ремонтиран апартамент и без двеста и петдесет хиляди. А най-досадното беше, че никой даже не се опита да го потърси през изминалото денонощие. Челентано сякаш беше пропаднал в дън земя.

Всичко се връща на този свят — дълбоко в себе си той осъзнаваше справедливостта на тази стара истина, но скъперничеството не му позволяваше да се примири с поражението, алчността и поруганата му гордост искаха възмездие.

Никита лежеше в килията от две седмици. Беше под личното покровителство на Краля. Чейнджа се отнасяше към него с извънредно голямо уважение. В килията лежаха още няколко горе-долу авторитетни момчета от борците-рекетьори. Никита поддържаше що-годе добри отношения с всички.

Между рецидивистите и мутрите-спортисти нямаше вражда — нито тайна, нито явна.

— А това е така, момчета, защото вашите босове се съобразяват с нашите закони — авторитетно обясни престъпникът от старата гвардия, Краля. — Вие живеете според нашите правила. А когато говорим за законите на престъпния свят, не може да става и дума за произвол. В този свят цари ред и справедливост.

Момчетата, които наричаха себе си „истински мафиоти“, спазващи престъпните закони, го слушаха с отворена уста. И как няма да го слушат, самият Крал ги учеше на ум и разум, един от стожерите на стария криминален свят.

— Повярвайте ми, момчета, за всички има място под слънцето — и за вас, борците, и за нас, старите криминални престъпници. Трябва да живеем в мир и разбирателство, тогава всичко ще е наред, ще е според правилата. И няма да има кръвопролития. Но в нашия подземен свят има доста алчни хора. А пък алчността е майка на безчинствата и беззаконието. Оттук идва и падането на глави, и жестокото разчистване на сметки, и кръвопролитията. Споровете трябва да се решават според правилата. Като не можете сами да се разберете, повикайте авторитетни хора, които са врели и кипели в живота. Те ще ви разтърват. Да, обаче има изроди, за които решаването на спора може да стане само по един начин — с автомата. Американците имат една поговорка: „Полковник Колт даде равен шанс на всички“. И при нас ситуацията е същата. Стрелят където им падне, взривяват коли, тровят хората с какви ли не гадости. А не трябва така. Чистката нарушава равновесието. Чистката е като пургатив — тя ни отпуска пред ченгетата. Трябва да живеем в мир — още веднъж повтори Краля.

И изведнъж млъкна. Даже като че ли се натъжи. Сякаш осъзна, че само с приказки не може да промени нещата. И да правиш, и да струваш, положението си остава същото — както и преди са съществували, така и сега съществуват престъпници, неспазващи законите на криминалния свят. Инцидентът с него за пореден път потвърди това. Някакъв си главорез се осмели да посегне на живота му и замалко не го вкара в гроба. И всичко това заради някаква дреболия, заради дял в малка частна фирма.

Тайната кореспонденция на затворниците работеше като по часовник. По жиците, опънати по стените на изолатора, редовно пристигаха бележчици. Вчера пристигна една много интересна. За Краля беше. Той я прочете и каза:

— Край, върнах си го.

Нямаше нужда да се пояснява на Никита какво означава това. Краля е нанесъл ответен удар на врага си.

— Няма го вече гада — поглеждайки към Краля, каза на Никита Гена Измайловски с уважение.

Наказанието за посегателство върху живота на престъпен авторитет беше само едно — смърт. И ако Краля не си беше отмъстил, положението му в този свят щеше да стане доста нестабилно. А по този начин той за пореден път бе доказал силата си, авторитетът му порасна още повече. Младите момчета го гледаха така, сякаш пред тях стои божество.

Неведнъж идваха бележчици и за Никита, получаваше новини за хода на следствието на закодиран език. Той поддържаше една и съща версия по време на разпитите — нищо не съм видял, нищо не знам. Съдейки по пристигащите съобщения, останалите момчета от петорката твърдо отстояваха същата позиция.

Капитана и Бичмето също се опитваха да помогнат с каквото могат. Бяха задействани всички възможни връзки, бригади, интензивно се работеше със следователи и съдии, с пълна пара бяха включени в атака адвокатите. И в един прекрасен момент бастионът на обвинението рухна. Никита и останалите от петорката бяха пуснати на свобода, след като подписаха декларация, че няма да напускат населеното място.

Никита не беше сигурен дали това стана по някаква щастлива случайност, или някой беше нагласил нещата, но излезе от изолатора заедно с Витал, Вовата, Чауса и Гирата. За подигравка на ченгетата на улица „Петровка“ ги чакаше разкошна лимузина. А до нея стояха Капитана и Бичмето — кръстниците на мафията. И двамата бяха с насълзени очи и сдържани усмивки. Посрещнаха бойците си с широко разтворени обятия. Само че дали беше искрено всичко това? Може да беше само театър за пред публиката.

Никита едва сдържа усмивката си, когато Капитана три пъти докосна бузите му със студените си устни. Изобщо не му бяха приятни тези целувки. Горещите прегръдки и целувки по три пъти бяха традиция, взета като пример от филма „Кръстникът“. И нямаше нищо чудно в това — и Капитана, и Бичмето бяха израснали с този филм. Историите за „Коза ностра“ и за американския рекет бяха школата, от която бяха учили гангстерския занаят.

В лимузината беше доста тясно. Не е шега работа — заедно с шофьора в нея влязоха общо осем души.

— Малко е тесничко, ама е от сърце! — каза Капитана и разтегли устните си в изкуствена усмивка.

— Е, все свои хора сме си — каза Вовата и многозначително погледна Гирата.

— Ти, Гира, разбира се, си дебил — каза Чауса. — Но ти прощавам.

— Аха — кимна одобрително Вовата. — Който пак го спомене, кон да му го натресе.

— Вие сте моята гордост, момчета! — тържествено заяви Капитана. — Чух, че ченгетата яката са ви обработвали.

— Нищо особено! — озъби се до уши Вовата. — Гле’й колко зъба ми избиха, гадовете — каза той, показвайки на всички нащърбените си зъби.

— А на мен вътрешностите ми още са на кайма — преви се Чауса.

— А пък аз замалко да забравя как се диша — сухо подхвърли Никита.

— И на тебе ли ти слагаха противогаз на главата? — попита Витал.

— Не, обикновен найлонов плик.

— А на мен ми намъкнаха противогаз и ме биха с палки по краката. Говеда!

— Нищо, един бит струва стотина небити… Вече всички мутри в столицата ще знаят, че за Капитана бачкат точни момчета. И още повече ще уважават Капитана.

Никита се усмихна под мустак. Ето накъде биел хиената. Значи така, ченгетата ги смазаха от бой, умирисаха се на какви ли не гадости в килиите, а за това трябва да уважават не тях, а Капитана.

— Никога не оставям момчетата си в беда — продължи да се тупа в гърдите Капитана. — Дори и да ви бяха лепнали чистката, пак щях да ви измъкна от пандиза.

— Ти какво си мислиш, Капитане, че не го знаем ли — каза Витал. — Зад твоя гръб сме като зад крепостна стена.

— Измъчили са ви ченгетата, изморени сте. Трябва да си починете.

— Наистина трябва да разпуснете малко, момчета, да се позабавлявате — кимна им от предната седалка Бичмето и протегна ръка, за да им даде пари.

Никита получи чисто нова пачка с двадесетдоларови банкноти. Две хиляди долара — никак не беше зле. Но можеше ли с това да се компенсира всичко, което бе преживял?

Тъкмо искаше да върне парите и да каже: „Край, дотук съм“, имаше намерение да излезе от играта, в която го вкара Капитана, но го спря мисълта за входната такса. Ами ако го застрелят направо тук, в колата? Това ще бъде пример за назидание на всички.

Реши да не връща парите и студено погледна Капитана.

— Шефе, мога ли да те попитам нещо?

— Вече можеш. Ти си сигурен човек. Можеш да говориш с мен направо, без заобикалки — каза Капитана и така му се усмихна, сякаш му оказваше някаква велика чест.

— Трябва да изпълня някои задължения към родителите си.

— Ясно, искаш да си върнеш апартамента от ония балък — разбра го от половин дума Капитана и някак странно отклони погледа си някъде встрани.

— Точно така.

— Мисля, че този проблем ще се реши в близко бъдеще.

— Защо сам да се решава? — попита Витал. — Ти, Капитане, само ни спусни задачката за този пуяк и сами ще го изгърбим, няма проблем.

— С този пуяк вече са се заели доста сериозно. И скоро ще го притиснем плътно в ъгъла. Всичко с времето си.

— Кога по-точно?

— Скоро. Така че не бързайте много, момчета, и си почивайте спокойно. Между другото, сауната вече е затоплена. И масата е сложена. Погрижили сме се за всичко.

— А мацки ще има ли? — попита Вовата.

— Че може ли без тях. Избрах ви най-готините момичета.

— Абе то няма лошо, че ще има мадами — изфъфли Вовата, — ама първо трябва да мина през зъболекаря.

Кой знае защо, всички се засмяха.

— Не мога да те разбера, братле — каза Бичмето на Капитана.

Вече бяха изпратили петорката на Витал на заслужена почивка. Върнаха лимузината на собственика й, а самите те се разхлаждаха до басейна в къщата на Бичмето.

— За какво? — мързеливо подхвърли Капитана. Тъкмо беше излязъл от басейна и му беше толкова приятно да се прилича на следобедното слънчице.

— Прибрахме апартамента от балъка, обрахме му мангизите, а ти каза на Ник, че сега тепърва мислиш да го притиснеш.

Капитана се намръщи недоволно. Да, така си беше. Присвои си плячката. Апартаментът беше хубав — с четири стаи, след ремонт, мястото също. Там можеше да свие чудесно гнезденце за любовницата си.

— Защо само залъгваш с празни обещания Ник? — опитваше се да изкопчи истината Бичмето.

— Рано му е още да си връща апартамента. Зелен е още — каза Капитана и махна пренебрежително с ръка. — Трябва да си го изкара с труд. А освен това го взех в бригадата само заради Чугуна. Мислех да го пусна в действие, но не се получи. Наложи се да насъсквам други срещу Чугунов.

— Ама нали Ник беше на топло. Как щеше да го изпратиш?

— Няма значение къде е бил. Нали не натисна Чугуна. От къде на къде ще му давам апартамента? Още е рано, не си го е изкарал.

— Не си го е изкарал, казваш? Може би. Само че ми подшушнаха, че в пандиза Ник се е сдушил с някои хора.

— В смисъл?

— Чувал ли си за Краля?

— Ти да не мислиш, че съм вчерашен? Разбира се, че съм чувал.

— Ник е спасил Краля от сигурна смърт. Така че сам си прави сметката.

Капитана погледна Бичмето много учуден. Странно защо тази информация не е стигнала до него. Може би защото не се беше интересувал достатъчно от съдбата на момчетата си. Бичмето почти изцяло беше поел ангажимента по ходатайстването за тях.

Ако наистина Ник се е сближил със самия Крал, значи нещата вървят на зле. Няма да е желателно да го разиграва. Нали може да се разсърди и да започне да му прави кал. И лошото е, че няма да може да го премахне така лесно.

— Ти да не мислиш, че искам да го прекарам? Не, брато, не си мисли такива неща. Просто искам да отложа малко момента. Нека Ник се отличи, тогава апартаментът ще му бъде връчен като първа награда.

— Да не би да не се е отличил вече? Като истински мъж се е държал пред ченгетата. Никого не е предал…

— Че той е спасявал собствената си кожа — пренебрежително махна с ръка Капитана.

— Може и така да е — не отрече и тази възможност Бичмето.

Той си допи бирата, стана от шезлонга и скочи със засилка в басейна.

„Да се удавиш дано!“ Капитана се учуди от собствените си мисли.

Никита стоеше на палубата на една белоснежна яхта. Морските брилянтно чисти зелени вълни я поклащаха леко от кърмата към носа и обратно. На две крачки от него в люлеещ се стол седеше главозамайваща блондинка. Беше чисто гола. Имаше нещо високомерно в израза й, в очите й проблясваше лека надменност на добре възпитана лейди, а по-надолу… На Никита чак му секна дъхът. Краката й бяха широко разкрачени встрани, главната й прелест се виждаше цяла-целеничка. Устничките й му изпращаха въздушна целувка…

Ама толкова хубаво му стана… Като че ли вече беше проникнал в нея. Поклащането на палубата се засилваше. И му ставаше все по-хубаво и по-хубаво. Беше близко до оргазъм. Странно, та той дори не беше докоснал блондинката.

А ето го и него — блажения миг на наслада.

— Ооо! — извика той.

И се събуди…

Пленяващата блондинка се изпари като дим. Пред очите му беше същото женско лице, само че в очите й проблясваше не чувството на превъзходство, а на развратна страст. Той лежеше по гръб, а тя го беше възседнала отгоре и разпалено се нанизваше на члена му. Стегнатите й малки гърди подскачаха в такт с ритмичните й движения. Плоското й коремче също се друсаше нагоре-надолу.

Блондинката все повече се доближаваше до момента на върховно удоволствие. Друсането се засили. Никита също се разгорещи. Изпразненото оръдие беше готово за нов залп.

Достигнаха кулминацията едновременно. Само че този път Никита не произнесе нито звук. Затова пък блондинката заскимтя като недобита кучка и болезнено впи нокти в раменете му. След това легна с цялото си тяло върху него и потръпна от превъзбуда. И умря. В преносен смисъл, разбира се.

— Алочка, в хладилника има шампанско. Донеси го! — оживи се Никита.

— Студено шампанско — супер! — радостно изчурулика блондинката и хвръкна към кухнята.

Никита със задоволство изпрати с поглед стегнатото й повдигнато дупенце. Ех, че готино парче!

Пиха шампанско направо от бутилката. Да вървят по дяволите чашите!

— Казват, че сутрин пиели шампанско само дегенератите — каза Никита.

— Точно така, само дегенератите. Но това е при условие, че не си правил секс сутрин. А ти как мислиш, защо те бях яхнала така?

— Правилно, Алочка, страшна си.

От три дни го беше ударил само на живот. Всеки ден сменяше момичетата като носни кърпички. Онзи ден беше с момиче с кестенява коса, вчера с чернокоса, днес с блондинка. И трябва да се признае, че Алочка беше най-хубава от всички.

Никита отново отпи от бутилката с шампанско.

Тези три дни беше прекарал в постоянни запои. Какво ли не беше пил — коняк, водка, шампанско… Направо ум да ти зайде!

Какво ли биха казали по този въпрос родителите му?

Изведнъж се почувства гузен. И то не защото спокойно си обръщаше бутилката с шампанско, докато те се наливат с някакви ментета. А защото родителите му изобщо не трябва да пият. Така да бъде, съвсем скоро ще настъпи денят, в който той ще се заеме съвсем сериозно и отговорно с тях.

Първо трябва да си върне апартамента. Проклетият Капитан! Защо постоянно отлага нещата! Нали от него се искаше само едно — да даде разрешение. А пък на говедото на име Чугунов и сами могат да му стъпят на врата. Витал например винаги ще се радва да му помогне. И Вовата с Чауса също ще ударят едно рамо. А Гирата… Да върви на майната си! Пак ще ги накисне в някоя кървава история.

— Нее, определено не мога да разбера защо да не можем да накажем този говнар — каза Чугунов, гледайки Челентано изкъсо и смръщено.

Те седяха в офиса му на чашка кафе.

— Разбери бе, човек, никой не иска да се забърква в тази работа — поклати глава грузинският бос. — Говорих с някои сериозни хора. Вярно е, Капитана не е бил прав. Не е било нужно толкова да ти стягат примката около врата. Можеха да ти насрочат среща, да се съберете с уважавани хора и всичко щеше да се реши на самото събрание. Но и ти не си прав. Защо си взел апартамента на хората? Какво, да не би да нямаш пари, за да си купиш?

— Човек може да си помисли, че вие, мафиотите, сте много честни хора.

— Аз съм честен мафиот! — оскърби се Челентано.

— И никога нищо не си откраднал?! Аа?

— Има си правила.

— Абе я си ги заври отзад тези правила! — кипна Чугунов. — По-добре си признай, че Капитана има силна групировка и затова никой не иска да си има вземане-даване с тях.

— Не бих поставил въпроса точно така — намръщи се Челентано. — Вярно е, че Капитана има силна групировка — около десетина професионални бойци и над петдесет биячи. А и зад него стоят сериозни хора.

— Не мога да разбера ти бос ли си, или какво? — избухна Чугунов. — Аз за какво цакам процент в шибаната ти обща каса, а? Бос съм, та бос съм. Не си никакъв бос, а лукова глава, ето кой си… Бил говорил със сериозни хора. Че тебе някой слуша ли те изобщо?

Челентано го прониза с дълбоко презрителен поглед. Чугунов явно беше минал всякакви граници. Но ни най-малко не съжаляваше за това. А от какъв зор му е, пита се, такъв покровител, който да не може да го защити от някакви изнудвачи? Или поне да му върне парите — двеста и петдесет хилядарки в зелено са това.

— Ще те убия! — отсечено кресна Челентано, сякаш изстреля куршум, и в същото време скочи рязко, пресягайки се с цяло тяло през масата. Във въздуха проблесна острие на нож.

Е, добре, щом е така, Чугунов беше готов за подобен обрат на нещата. Той моментално се отдръпна назад и сграбчи ръката с ножа точно над ухото си. Начаса му се притекоха на помощ неговите хора — Кримов и Зъбов, телохранителите му.

— Очисти го, говедото! — злобно изсъска Чугунов.

— А може ли? — учудено го погледна Кримов.

— Всичките до един, гадове такива, ще ви загробя! — прецеди през зъби завързаният Челентано. — Помияри мръсни!

— Ти чу ли го к’во каза тоя, Крим — без да иска, Чугунов измисли прякор на телохранителя си. — Заканва се всички ни да загроби. Как мислиш, дали не можем да се измъкнем от положението?

— Но той е бос…

— Абе какъв бос е тоя! Коронясали са го заради моите пари.

— Ами по принцип… — започна Зъбов.

— Млъкни, Зъб! — кресна му Чугунов. — Щом съм казал да очистите говедото, значи трябва да го очистите.

Първи го удари Кримов. Нанесе му отсечен удар в гръбначния стълб. Краката на Челентано се подкосиха.

— Браво, Крим! Сега е твой ред, Зъб!

— Ама аз…

— Стига си хленчил! — озъби му се Кримов. — И без това сме го загазили отвсякъде…

Зъбов го измери с изцъкления си поглед и безсмислено се втренчи в Чугунов.

— Е! Какво си ме зяпнал така? Давай, убий го… За какво ти се плаша, глупако!

Зъбов бавно обгърна с ръце главата на Челентано, още веднъж погледна Чугунов с вцепенен поглед и направи само едно рязко движение — чу се пукване на кост.

Край, със самозванеца беше свършено.

— Хайде, Крим! Сваляй му дрехите — нареди Чугунов.

— Защо?

— Ти ще ги облечеш. Ей сега ще ти лепнем и едни мустаци.

Да, наистина, ако сложат на Кримов изкуствени мустаци, отдалече всеки ще го вземе за Челентано. А освен това босът носеше и слънчеви очила. Ето ги, подмятат се на масата.

— И да не забравиш очилата!

— Защо е целият този цирк?

— Ами за да видят хората, че Челентано си е тръгнал от офиса ми цял и невредим.

— Отличен ход, шефе! — започна да се успокоява Зъбов.

— А ти какво мислеше, че мога само да си клатя краката ли? Ти, братле, по-добре се заеми с трупа. До утре сутринта трябва да е закопан някъде. Знаеш много добре, че това е в твой интерес. Нали ти го уби.

— Но…

— Крим, нали така беше!

— Ами по принцип, да. Зъб, ти му изви врата.

Ами така си беше, наистина.

Тази сутрин Ник отново се събуди в леглото с Алочка. И отново тя го събуди. Искаше му се и утре да се събуди по същия начин.

Но блаженството му беше прекъснато от досадното пиукане на пейджъра. Никита протегна ръка към него и прочете следното съобщение: „Среща. Двадесет минути. Виталий…“

Ето че свърши почивката. Време е за работа.

Отпускаха му се всичко на всичко само двадесет минути. Нямаше много време. Сигурно се е случило нещо непредвидено. Не трябва да закъснява, защото може и да си изкара някой тупаник. По принцип Витал е готин пич и уважава Никита, но държи на строгата дисциплина.

Никита успя да пристигне в кафенето точно след десет минути. Там вече го чакаха Витал и Вовата.

— Здрасти, прецаквач! — каза Ник и даде една лапа на бригадира.

— Ти какво, да не би да не си успял да свършиш? — взе го на подбив Вовата.

— Ако не бях успял, и здрасти нямаше да ви кажа вече.

— Леле, колко си страшен!

— Точно такива страшни момчета ни трябват сега. Трябва да свършим една работа — осведоми го Витал.

— Пак ли ще размазваме нечия физиономия?

— Може би физиономията. А може не само това… Очертава се разчистване на сметки.

— А защо е тази спешност?

— Капитана вчера е дал газ на петорката на Мошеника. Но една бригада се оказала недостатъчна. Накратко, юнаци, впрягайте конете.

— А така, говорим за вълка — подсмихна се Вовата, — а той в кошарата.

Имаше предвид Гирата, който най-после благоволи да се яви. Лицето му бе доста подпухнало, сякаш цяла нощ дяволи бяха подскачали по него.

— На кого трябва да извием врата? — попита мрачно той, пльосвайки се в креслото.

— И тогава ни връхлетя страшния Змей Горинич и казва: „Дайте ми Гирата, инак на всички задниците ви ще скъсам…“.

— Абе аз лично ще му го мушна отзад.

— Ще те вкарат на топло. За групово изнасилване. Нали е с три глави.

Чауса пристигна със запорожеца си. Този път никой не му се подиграваше. Никита имаше предчувствие, че някъде се събират буреносни облаци, а те отиват право натам и той не може да се възпротиви срещу това.

На срещата за разчистване на сметки дойдоха по осем души от двете страни. Никита изобщо не се интересуваше по какъв точно повод са тук. Просто стоеше на няколко крачки от Мошеника — двуметров напомпан бабаит с огромна мутра, и следеше действията на противника.

Срещу тях се бяха изправили добре подготвени бойци — борци, боксьори, каратисти, щангисти. На пръв поглед не се забелязваше да носят оръжие, но вратите на западните им коли бяха широко отворени, а в тях може и да се криеше някой и друг патлак.

Някъде в близките храсти зад гърба на Никита беше скрит запорожецът на Чауса. И ако, не дай си боже, се случи нещо непредвидено, той трябваше моментално да стартира и да докара пушкалата. Стига двигателят да запали веднага.

Мошеника и лидерът на конкурентната групировка се приближиха един до друг. Обсъждаха нещо на висок глас, ръкомахаха разпалено с ръце, разперваха широко пръсти като ветрило. А след това онзи бутна Мошеника. При падането си той успя да му направи подсечка с крак и го повали на земята.

— Почна се! — викна Витал.

Враждуващите страни се изправиха като стени една срещу друга. На Никита му се стори, че чу шума на запаления запорожец в храстите.

На Никита се падна да се бие с борец с клепнали уши, който стъпваше накриво с ходилата навътре и имаше тежка, но пъргава походка. Никита се опита да му нанесе серия от удари, но онзи своевременно се хвърли към краката му и юмруците на Никита прелетяха над главата му. Врагът стисна краката му като в менгеме и Никита падна по гръб, като си трясна главата в един камък. Даже не успя да се съвземе от удара, когато борецът изви болезнено крака му. Никита чак зави от болка.

— Ама че говедо! — чу се гръмотевичният бас на Вовата някъде наблизо.

Борецът получи мощно кроше с бокс по главата и се катурна облян в кръв на една страна. Никита тъкмо се измъкна от отпуснатата му мъртва хватка и видя как към него лети нечий крак. Той успя да го хване и го тласна рязко нагоре. Противникът тупна на земята по задник и той му вкара един със замах в слабините. Отличен удар!

Изведнъж оглушително затрещя автомат. Няколко куршума профучаха над главата му и той светкавично се просна с лице към земята и прикри главата си с ръце. Е, не го бяха учили да се хвърля с голи ръце срещу автомат.

Падайки, видя запорожецът да се врязва с мръсна газ в тълпата и рязко да забива спирачки. Един от бойците на врага подскочи, полетя във въздуха и се преметна през тавана му.

Никита скочи пръв към отворената врата на колата и бързо сграбчи един автомат. Тъкмо мислеше да изпразни пълнителя в един въоръжен боец, но навреме забеляза, че той стреля във въздуха. Стреляше над главите само за да сплаши тълпата и да въведе ред.

Никита също даде откос нагоре и с голямо удоволствие забеляза как братоците от другата страна лягат на земята.

След този негов ход последва психологически дуел. Мутрата с автомата и Никита насочиха оръжията един срещу друг, гневните им погледи се сблъскаха, но никой не посмя да натисне спусъка. Нито единият, нито другият искаше да си взема грях на душата.

Никога нямаше да забрави този поглед — беше студен и напрегнат, но в него имаше и страх. Страхът гризеше и Никита, но той с достойнство издържа психологическия двубой, не извърна очи и не натисна спусъка.

Чауса също беше взел бабаита на прицел с автомата си, но също не бързаше да стреля.

— Край, тръгваме! — викна лидерът на вражеската групировка.

Никита свали автомата едва когато врагът направи същото.

Мутрите от противоборстващата групировка качиха по колите тримата си пострадали бойци, скочиха вътре и тръгнаха първи. Явно се признаваха за победени.

И къде ще ходят! Разполагаха с един автомат всичко на всичко, как ще се мерят с арсенала, докаран от Чауса.

— Ама че говеда, мамка му! — с достойнството на победител заяви Мошеника, наблюдавайки отдалечаващите се коли. — Нека само посмеят още веднъж да се набутат в нашия район, изроди такива. — После погледна Чауса и Никита. — Добре ги наредихте, момчета, честно. Направо ги разбихте.

— Ако Ник беше започнал да пуца по тях, щяха да са дотам — чу се познат глас.

Беше Клюна, един от бойците в петорката на Мошеника. Всичко тръгна от него. Никита го изгледа накриво. В дън земя да пропадне дано този Клюн! Точно заради него влезе в групировката на Капитана и затъна до уши.

— Разказахме им играта, а! — боботеше вече в колата Вовата. — Виж ги ти, поплювковците, мамка му, кого решили да нападат!

— Да бе, вярно… Абе ние на всеки можем да му разкажем играта — закима заканително Гирата.

— Трябва да разпуснем малко — каза Вовата.

— Пак ли ще поркаме? — недоволно го изгледа Витал. — Стига толкова. Имаме сух режим.

— Абе какъв ти, мамка му, режим — започна Вовата, но този път бригадирът беше непоколебим.

— Казах, сух режим, и това е! — скастри го той.

— Е добре де, така бъде — недоволно измънка Вовата. И начаса се разпали отново. — Момчета, и все пак трябва да разпуснем някак. Аа, сетих се! Хайде по пътя да се отбием при един шмекер.

— При кой шмекер?

— Ами при онзи, дето метна Ник с апартамента. Абе аз за Ник всичко давам!

Никита имаше чувството, че Вовата още малко и ще започне да къса ризата върху себе си. Е, не си скъса ризата, но се удари няколко пъти силно в гърдите.

— Приема се! — неочаквано се съгласи Витал. — Ник, честно казано, не се представи никак зле. Дайте наистина да отскочим по пътя при това говедо.

„Да отскочим по пътя“ беше меко казано. Колата трябваше да поеме едва ли не в обратна посока.

Никита нямаше нищо против това посещение. Ако това е начин за облекчаване на стреса, ако има полза, защо пък да не стиснат Чугунов за гушата. А за него това събитие беше като празник. Може да се каже даже, че се сбъдваше мечтата на целия му следказармен живот.

Колата се движеше към бившия дом на Никита. Към дома, в който той имаше намерения да живее и занапред. Но докато пътуваха, той се сети, че мръсникът Чугунов по това време най-вероятно е на работа.

Капитана не разрешаваше да се действа на своя глава, но Никита не се е натискал да нападат този гаден бизнесмен. Вярно, беше проучил къде се намира фирмата „Зареждане — сервиз“ ей така, за всеки случай. И ето че сега излезе такъв случай… Да върви по дяволите Капитана с неговите нареждания. Писна му от неговото „всичко с времето си“.

— Трябва да отидем до офиса му.

— Какъв е адресът?

Никита го каза.

— Ами че това е съвсем наблизо.

Вовата зави рязко надясно и замалко не отнесе светофара.

— Мамка му, гледай къде караш — кресна му Витал.

— Айде стига, знам всичките светофари в този квартал. Я гле’й, ся наистина ше се забием.

— Слушай, умнико, стига си се правил на интересен, става ли?

— А може просто някой балък да избушим, а? — обади се Гирата. — Ама честно, страшно ми се ще да вкарам един в мутрата на някой.

— То да беше само в мутрата — подсмихна се ехидно Никита.

Вовата спря бавареца точно пред главния вход на сградата, в която се намираше офисът на „Зареждане — сервис“. Четиримата излязоха от колата, качиха се по стълбите и влязоха в просторен вестибюл.

Фирмата се намираше на втория етаж. Някакво кекаво мъжленце охраняваше входа.

— При кого отивате? — притесни се той.

Явно бе усетил, че има нещо нередно, и рязко протегна ръка към звънеца под масата.

Вовата реагира най-бързо от всички: хвана ръката му и я изви зад гърба му.

— Само посмей да мръднеш, изрод такъв!

Гирата отново се отличи — вкара му със засилка един парен чук по главата и онзи се свлече в ръцете на Вовата. „Гирата е голям герой — помисли си Никита. — Същинско страшилище за слабаците“.

В приемната на генералния директор на мястото на секретарката седеше як мъжага с ниско чело и крив нос и говореше с прилично напомпан бабаит — явно или личен телохранител, или просто охрана.

— За к’во става дума — възкликна учудено единият, като скочи „да посрещне гостите“.

— Давайте! — кресна Витал.

Колкото и да е странно, Гирата скочи пръв към тях. Единият от охранителите веднага си вдигна акциите в очите на Никита с желанието си да остави Гирата без деца. След това го хвана за врата и му заби главата в стената. Вярно, но сам бе повален на земята — Вовата го засили с тежката си кубинка с метално бомбе.

Другият охранител не успя да стане герой. Никита ловко избегна удара му и му вкара едно странично кроше в ченето. А Витал просто го отблъсна от себе си и го размаза в стената.

След това спокойно се насочиха към кабинета на генералния директор. Първи влязоха Витал и Вовата. Никита застана зад широките им гърбове. Чугунов не го забеляза веднага.

Както изглежда, в момента изобщо нищо не можеше да забележи — беше пиян. И няколко пъти изхълца, когато Вовата го изтръгна от креслото.

— Нищо не знам — изхриптя Чугунов.

Той даже не се опитваше да се съпротивлява. Никита се учуди на покорството му.

— А какво трябва да знаеш? — погледна го право в очите Витал, сякаш се опитваше да прочете мислите му.

— Никого не съм убивал…

— А кого е трябвало да убиеш?

— Никой… Каквото искате, правете, момчета, но аз съм чист като кристал.

— За сметка на това фиркан като свиня — намръщено каза Вовата от погнуса или от завист.

Той отблъсна Чугунов в креслото с една ръка, а с другата хвана бутилката с мартини. Витал се престори, че не забелязва това.

— А апартаментчето ще трябва да го върнеш! — каза той, усмихвайки се жлъчно.

— Какво апартаментче? — сепна се Чугунов, сякаш се събуждаше от дълъг сън, и чак сега забеляза Никита. — Ти тук?!

Колкото и странно да звучи, той се зарадва на Никита, сякаш вижда най-добрия си приятел.

— Аз. Нали ти казах, че трябва да ми върнеш апартамента!

— Каза ми — напълно се съгласи Чугунов.

— Е, тогава какъв ти е проблемът бе, нещастник? — отново го хвана за ревера Вовата.

— Ами няма проблем.

— Ами чудесно тогава.

— Само че такова… — каза Чугунов и се усмихна глупаво — апартамента вече го няма.

— Как го така го няма?

— Ами взеха ми го.

— Как така са ти го взели? — не разбра Никита.

— Ами ей така, дойдоха и го взеха.

— Кой?

— Черняевските мутри. Изпратени от Капитана.

— От Капитана?! Кога е станало това?

— Отдавна. Мина повече от седмица. — Чугунов злорадо погледна Никита. — Е, какво, брато, метна ли те шефът ти? Измъкна ти апартаментчето под носа, а на тебе, брато, ти показа среден пръст, а?

— Нищо не разбирам! — Витал също беше шашардисан. — Капитана не може да постъпи така подло.

— Не може, ама може. Прекара ви всички вашият Капитан. Повярвайте ми, случват се такива неща. Нали и аз самият някога съм бил на вашето дередже.

— Сигурен ли си, че не лъжеш за Капитана?

— Нали това ви казвам, че някога и аз съм бил на вашия хал. Без проблеми гърбех частниците. Вие какво, момчета, да не мислите, че не знам какво ще ми се случи, ако се опитам да ви изпързалям?!

— Е, извинявай, че ти налетяхме така по погрешка — потупа го по рамото Вовата.

— Тогава да изчезваме — обърна се към изхода Витал.

— Недейте така, момчета, почакайте малко. Хайде да поседим спокойно, да поговорим по въпроса, така и така сме почнали темата. Почерпката от мен.

— А не, каква ти почерпка — отказа му веднага Витал. — Не ни е до теб сега.

— Е, както искате — вяло повдигна рамене Чугунов в знак на безразличие.

Той не само се подмазваше на Витал, а наистина искаше да поговори с него. Само че защо му беше това? Никита внимателно се вгледа в него. А може би просто иска да настрои всички срещу Капитана.

— Тук нещо не е наред — каза Витал, когато се прибираха. — Абе не може Капитана да пипа от свои хора. Не може, казвам ви. Та нали е точно момче и спазва правилата.

— Бил е точно момче, ама се е скофтил — предположи Вовата. — С една дума, трябва на място да проверим нещата. Да чуем какво ще ни каже.

— Отиваме направо при него — кимна одобрително Витал.

Той не се страхуваше да хвърли обвинение срещу самия Капитан и направи това в присъствието на Никита.

Капитана го прие в офиса на солидната си собствена фирма.

— Защо се забавихте толкова? — попита ги веднага. — Мошеника отдавна се върна… Ник, какво ти е?

— Ами точно за Ник искам да си поговорим. По пътя проучихме нещо. За един бизнесмен. Чугунов се казва.

— Аа, ето какво било — смути се Капитана. Но притеснението му не трая повече от секунда, той веднага се овладя. — Нали ви казах без самоволни изпълнения!

— Е, извинявай, Капитане, няма да си кривим душата…

— Накратко, казали са ви, че апартаментът е преминал в мои ръце.

— Именно.

— И правилно са ви казали. Почти правилно. Апартаментът премина не в мои ръце, а в ръцете на Ник.

— А защо разбираме за това чак сега?

— Защото държах всичко в тайна. Исках да видя как ще се справи Ник с работата.

— Да не би да имаш някакви претенции към него?

— Ама ти какво искаш сега, Витал, да се скараме ли? — започна да сипе огън и жупел Капитана.

— Не. Но трябва да изясним това недоразумение. Ник е точно момче, свестен тип е. Не мога да позволя да се подиграват с него.

— Правилно, Витал, точно за това те уважавам. И Ник също уважавам. Между другото, днес тъкмо си мислех да му дам ключовете от апартамента. Нали днес се е проявил, заедно с Чауса. А може пък да дам апартамента на Чауса, а? — уж на шега каза Капитана.

— Този апартамент е на родителите ми — студено го погледна Никита.

— Да съм казал нещо друго? Накратко, момчета, ето ви ключовете от апартаментчето. Спретнете си едно купонче. По-късно с Бичмето ще отскочим да ви видим. Ще побръмчим малко като в добрите стари времена. Става ли?

— Разбира се, Капитане!

Бръчките по смръщеното лице на Витал в един миг се изгладиха и то се озари от доволна усмивка. Само Никита продължи да се мръщи. Нещо в поведението на Капитана не му харесваше. Нещо не му беше чиста работата. Каквото и да говореше, даваше му апартамента пряко воля.

Стана тя, каквато стана. Загуби апартамента… Капитана не можа да скрие яда си.

— Нещо притеснява ли те? — попита го Бичмето.

— Ами да, малко. За Чугунов си мисля.

Той действително си мислеше за него. Разбира се, беше ядосан на Витал и Ник. Но както и да го погледне, те са негови момчета и от тях не може да измъкне много. Но виж, Чугунов е направо златна мина. Ето чрез кого може да компенсира загубите.

— Тъй, тъй, това е много интересно…

— Налетяхме на Чугунов, взехме му апартамента и четвърт милион в зелено. И никаква ответна реакция.

— Никаква — кимна утвърдително Бичмето.

— Никой не ни е потърсил сметка.

— Никой.

— И какво означава това?

— Че Чугунов има слаб гръб.

— Именно. Или има кекав гръб, или изобщо няма такъв. С една дума, трябва сериозно да му стъпим на врата.

— Да му направим тотален засер. Идеята не е лоша.

— Дай след някой друг ден да му пратим някоя бригада.

Защо да отлагаме? А днес ще жулнем малко водчица. Канят ни да полеем един апартамент.

Предусещайки насладата, която щеше да изпита след предстоящата акция срещу Чугунов, Капитана беше готов да забрави яда си към Витал и Ник.

[1] Крайградска зона на запад от Москва, в която живеят само ВИП персони и богаташи. През средновековието шосето се наричало „Царския път“. — Б.пр. ↑

Пета глава

— Никита, синко, не мога да повярвам…

Майка му се разплака. Баща му се държеше още, но всеки момент щеше да се просълзи.

— Е, това е. Нанасяйте се и си живейте спокойно. Апартаментът пак си е ваш.

Само че апартаментът никак не приличаше на онзи, стария, в който бяха живели. Бяха го ремонтирали и обзавели в типичен за съветския елит стил — с красиви и редки за времето си, но съвсем банални вече тапети, със стандартни мебели — също кът навремето, с телевизор „Хоризонт“, с килим на стената и т.н. А сега тук от всяко кътче лъхаше евро-дизайн, евро-комфорт, евро-уют. С една дума, красота. Майка му и баща му направо си бяха глътнали езиците — след жалката мизерна дупка да попаднеш в такъв разкош… Те даже не бяха мечтали за подобно нещо.

Преди всичко Никита ги помоли да се изкъпят, а след това лично изгори старите им дрипи и ги накара да пробват новите си дрехи. Чауса беше поел ангажимента за покупката на дрехите. След това дойдоха фризьор и козметичка — за това пък се беше погрижил Вовата. За отрицателно време от пропаднали пияници родителите му се превърнаха в съвсем порядъчни хора — засега само външно. Трябваше да се поработи доста с тях, за да станат такива, каквито са били някога, преди черния период в живота си.

Витал посъветва Никита да не се занимава с клиниката за наркозависими. Той лично се договори с един виден лекар в тази област и му брои три хиляди долара за сметка на бъдещите доходи на Никита. Освен това нае едно свястно момче — здравеняк с доста внушителен вид, чието задължение беше да осъществява физически контрол над родителите на Никита. Трябваше да ги предпазва от срещи с приятелчетата алкохолици и от съблазънта да отскочат до магазина за пиене. С една дума, Никита се беше заел сериозно с тяхното превъзпитание.

— Не се притеснявай, синко — започна баща му. — Страшно ни се ще да си пийнем. Но ние с майка ти разбираме всичко. Не трябва да пием повече. Животът, разбираш ли, тепърва ни предстои.

— А на мен например изобщо не ми се пие — каза майка му.

Никита им вярваше, но реши да не отслабва контрола върху тях.

Той като че ли нямаше нищо против да живее с родителите си, но не бързаше да се мести при тях. Задоволяваше се с апартамента в Черняево, нает от агенцията за недвижими имоти. В този квартал всички бяха негови хора, а и при свикване на групата можеше да стигне до сборното място за нула време.

Въпреки че в онзи ден нямаха спешна работа. Трябваше само за пореден път да посетят фирмата „Зареждане — сервис“. За това им съобщиха Капитана и Бичмето още вечерта, когато с цялата банда поливаха новия стар апартамент.

Утре трябваше да отидат.

Този път братоците, изпратени от Капитана, влязоха при него без много шум. Бяха същите онези момчета, които миналия път го нападнаха съвсем несправедливо.

Тогава Чугунов искаше да използва случая — един вид, хайде, момчета, ще ви почерпя, ще поседим, ще си побъбрим за нещата от живота, а пък после плавно щеше да премине към въпроса за Капитана — демек, мина ви той вас, приятелчета, какво ще правите сега? Но нищо не излезе — никой не пожела да пие водка с него. А днес явно са размислили и идват, за да поговорят за Капитана и за поруганата си чест.

— Е, какво, момчета, нали не ви излъгах? — попита Чугунов. — Казах ли ви, че Капитана ми приватизира апартамента?

— Смятай, братле, че си извадил голям късмет — кимна му Витал.

— Значи, прекара ви шефът, а?

— Внимавай, че за тия приказки може да получиш един по кратуната! — изръмжа друг от групата.

Този същият миналия път беше шутирал Кримов по главата с кубинката си.

— Апартаментът вече е моя собственост — сухо каза хлапето, което забърка цялата тази каша. — Изяснихме недоразумението.

Той беше най-кроткият от цялата бригада. Почти винаги мълчеше и никога не повишаваше тон, но това не означаваше, че е най-безобидният. Притежаваше някаква особена вътрешна сила, опасна сила. Ако му се свали предпазителя и се натисне бойната пружина — може да направи големи поразии. Ненапразно го уважаваха в бригадата на Витал.

— Дай да забравим вече за апартамента, какво ще кажеш? — впи в него смразяващ поглед Витал. — Не сме дошли при теб за това.

— Слушам ви — застана нащрек онзи.

— Казват, че ти е доста слаб гърбът. Така ли е?

— Не ви разбрах — още повече се напрегна Чугунов.

— Нашите момчета са те нападнали, приватизирали са ти апартамента, опразнили са ти джобовете, а ти не си им потърсил никаква сметка за това. Защо ли?

— Никога не е късно.

— Да бе, ти тия ги разправяй на баба ми — презрително се намръщи Витал. — Твоят Челентано се покри някъде и никакъв го няма. Накратко, нещо не може да се справи с тая работа твоят Челентано, така че ние решихме да те вземем под наша закрила.

Ей го на — хубаво започна, а как свършва… Чугунов се почувства зле в кожата си.

— Между другото, къде се загуби твоят Челентано? — попита го бригадирът, сякаш за нещо маловажно.

— Откъде да знам, запиля се някъде.

— Ами да върви по дяволите! И без това вече нямаш нужда от него. Сега ти трябваме ние.

— Ами ако не ми трябвате?

— Как така да не ти трябваме? Такъв вариант просто няма. Кой ще пази бензиностанциите ти от чуждите групировки? Тези дни ни подшушнаха една информацийка. От сорта, че някакви говеда искат да подпалят една от тях. А може и две…

По челото на Чугунов избиха капчици пот. Някакви говеда ли… Трябва да си пълен идиот, за да не разбереш намека. Не просто някой си там сульо, а самите хора на Капитана ще го съсипят, ако не приеме условията им.

— Ама това е пълна слободия — прецеди през зъби той.

— Точно така, слободия е — бързо се съгласи бригадирът. — И точно от такива хора трябва да се страхуваш. Затова ние ще те пазим от тях. Нямаш нищо против, нали така?

— Но моята фирма не е на ваша територия.

— Дреме ни на оная работа. Таратайките ни са бързи, имаме си джиесеми. Само свиркаш и на секундата сме при теб. А и нашите биячи ще те наглеждат. Най-важното е да не те е шубе. Между другото, нали имаш намерения да правиш третата си бензиностанция в нашия район.

— Момчета, искате жив ли да ме одерете?! Не, не съм съгласен. Имам си гръб. Вашите услуги не ми трябват.

— Наистина ли? Имаш гръб, така ли? — ехидно се подсмихна Витал. — Виж ти… Накратко, нарочвам му среща на твоя гръб за утре. — Той уточни часа и мястото. — Точно там ще се разбере струва ли изобщо твоят гръб, или само ми разправяш тука врели-некипели.

Изведнъж Витал стана от креслото, обърна се към вратата и тръгна да излиза. След него от кабинета излязоха и хората му.

Чугунов съкрушено въздъхна и се замисли.

Това е то, сам си сложи въжето на шията. Първо му взеха апартамента, а заедно с това го накараха да се бръкне за сума ти пари. Сега пък му говорят за гръб. Да, никое зло не идва само.

Напразно избухна тогава, не трябваше да праща Челентано на онзи свят. Може да беше баламурник, но все пак имаше някакви връзки и може би щеше да успее да пресече рекетьорските акции на Капитана. Можеше да изпрати утре на срещата някоя бригада кавказци и туйто… А сега — ни Челентано, ни кавказка бригада.

Трябва да измисли нещо, трябва да направи нещо…

Фирмата му се разширяваше. Оборотът й растеше с всеки изминал ден. И щеше да расте още — имаше всички предпоставки за това. Темповете в развитието й биха били много по-високи, ако никой не му пазеше гърба — нито мафиотите от старата гвардия, нито новите мутри. Затова трябваше да си организира свой гръб. Обикновената охрана беше бошлаф работа. Трябваше на бърза ръка да спретне своя силова групировка, която ще може да решава всякакви, ама всякакви проблеми. Тогава нито един мерзавец нямаше да посмее да го рекетира.

Преди всичко имаше на разположение Кримов и Зъбов. Те бяха доста кадърни момчета. Освен това вече го бяха загазили, цапайки ръцете си с кръв, и Чугунов имаше пълна власт над тях. А си бе нарочил още две хлапета без никакви задръжки и комплекси, които бяха карали срочна служба в специалните части. Ако подходеше правилно към тях, ясно и точно им обяснеше ситуацията, те щяха да направят всичко както трябва.

С оръжието нямаше проблеми — службата му за безопасност имаше официално регистрирани половин дузина пистолети.

И така, можеше да се смята, че вече има своя групировка. Той щеше да бъде начело на бандата, Кримов и Зъбов са му подръка, а освен тях — и другите две момчета. Това като начало…

В криминалните среди той се чувстваше, така да се каже, като в свои води — и балъци му се бе налагало неведнъж да рекетира и даже да убива. За първи път му се случи през осемдесет и девета. Бяха притиснали един частник, използвайки твърдите методи на рекета — пребиха го до смърт с ритници. А по-късно, през деветдесета, се наложи да премахнат един тип. Главатарят на групировката им беше прибран на топло от ченгетата и обвинен в изнудване. Следствието вече вървеше с пълна пара, а имаше един балък, главен свидетел по делото, който нямаше никакви намерения да се отказва от показанията си. Наложи се да предприемат крайни мерки. С тази работа се зае Чугунов. Взе пистолет ТТ, качи се на влака, два часа дебна жертвата в засада, а след това му тегли куршума в главата и край, решиха си проблема на бърза ръка.

Някъде след около година ченгетата окошариха цялата им групировка. Само единици успяха да си спасят кожата и Чугунов беше сред тях. А на останалите им скалъпиха един показен съдебен процес — осъдиха назидателно цяла банда рекетьори, на всички им лепнаха доста годинки затвор. Така всичко приключи, оттогава Чугунов загърби тъмното си минало и започна да се занимава с легален бизнес, при това доста успешно.

Сега имаше намерения да предпази бизнеса си със собствен гръб. За това не се искаше много — просто трябваше да си припомни хубавото старо време.

И така, колелото се завъртя. Най-напред Чугунов извика Кримов и Зъбов, за да обсъдят нещата.

И двамата седяха пред него навъсени мрачно, сякаш отиваха на погребение, но Чугунов се надяваше, че ще успее да им вдъхне малко увереност.

— Няма от какво да се страхуваме — каза той. — Вярно е, че издирват Челентано под дърво и камък, някои го смятат вече за мъртвец, но ви уверявам, че никой не се опитва да свърже изчезването му с нас. Така че ни остава само едно — да го забравим, да не мислим повече за него.

— Ами какво ще правим със закрилата му? — попита Кримов. Погледът му стана по-ясен.

— Ами точно за това предстои да поговорим. Реших да разширя сферата на дейност на фирмата. А именно — да сформирам частно охранително дружество.

— Това пък защо ти е? — попита Зъбов. — Нали си имаме охрана.

— Нима? Така ли мислиш? Тогава ми отговори на следния въпрос. Мутрите ми нарочиха среща за утре. Ако отида на това разчистване на сметки с нашите охранители, как ще изглежда това отстрани според теб?

— Как да може да изглежда? Съвсем нормално.

— Защо ми говориш глупости? Ония, като хванат пушкалата и като стрелнат няколко пъти във въздуха, край — нашите охранители ще се разбягат като мишки кой където му видят очите…

— Защо мислиш така? Аз не бих избягал.

— Ами ти, Зъбов, си друго нещо. И ти, Кримов, също. Точно за това ви повиках да поговорим.

Разговорът продължи чак до вечерта. По-късно се появиха и двете хлапета, които Чугунов покани в офиса. Но не ги обработваше сам — Кримов и Зъбов провериха колко струват на практика. Страшно им допадна идеята да създадат собствена охранителна групировка. Бяха готови на всичко за осъществяването на тази идея.

После Кримов предложи доста интересен план и Чугунов го одобри.

— Е, как я карат моите старци? — обърна се Никита към Артьом.

Витал го наричаше „мустакатата детегледачка“.

— Ами уж всичко е наред засега. Слушай, баща ти някога голям началник ли е бил, а?

— По принцип да. Да не ти е разказвал нещо?

— Абе не, сам го разбрах. Вчера ми се подмазваше. Казва, може ли поне по сто грама. Един вид, за последно. Аз, разбира се, категорично му отказах. А днес изведнъж започна да се държи строго с мен. И да ти кажа, доста добре го прави.

— Е, щом вече се държи строго, значи нещата са тръгнали на добре.

— Така каза и Валерий Дмитриевич. Той смята, че ще има ефект от лечението.

Валерий Дмитриевич беше техният лекар-нарколог. Значи смята, че ще има ефект. Нека само пробва да не излекува родителите му! Никакви извинения няма да му помогнат. Може и да не го пребиват, но поне ще го накарат да върне трите хиляди долара, а отгоре на това ще му пуснат и брояча. Но по-добре би било да не се стига дотам. Дано му потръгнат нещата.

Никита искаше да излезе от играта, но все отлагаше. Като излекува родителите си, ще си намери хубава работа и тогава ще се оттегли. Но дали Витал и Капитана ще го пуснат? Най-вероятно не. А трябваше да се измъкне някак.

— Ти, братле, се грижи добре за старците — каза Никита на Артьом.

— Грижа се, и още как… Витал каза, че ако всичко е наред, ще ме вземе в бригадата си.

Идиот! Не знае къде се набутва. Приискало му се да усети тръпката на мафиотите. Но нека, като си изпати, тогава ще му дойде акълът.

Макар че животът на мафиотите си имаше и своите хубави страни. Ето днес например ще отидат в „Арлекино“ — една много тежкарска дискотека, там по принцип се събират само мутри. Витал ще дойде с мадамата си, Вовата също, а Чауса и Гирата предпочитат проститутките. Никита по принцип нямаше нищо против да си хване също постоянно гадже, но засега, освен с проститутки с други момичета не се беше запознавал. А би трябвало.

Но в този живот имаше и доста неприятни моменти. Днес сутринта трябваше да посетят Чугунов, а утре ще трябва да си изяснят отношенията и тогава кой знае — може и някой куршум в стомаха да си изпросиш.

Никита погостува малко на родителите си, побъбриха за житието-битието си на чашка чай. После той се приготви да тръгва. Време беше.

Тъкмо излизаше от входа, когато неочаквано чу зад гърба си:

— О, Никита!

Обърна се и видя Кеша, който излезе непосредствено след него. Както обикновено, изглеждаше доволен от живота, наконтен, сияещ от самодоволство. Огледа Никита преценяващо, и каза:

— О, като гледам, нещо си се попременил с готини дрешки!

— Ама и ти, като гледам, не си докаран от втора употреба.

Беше облечен с доста скъпи дънки, маркова тениска и златен ланец, дебел колкото пръст.

— Абе аз просто така го казах, бъзикам се. Вчера видях старците ти. И те не бяха никак зле облечени. И като че ли не бяха пили.

— А Чугунов да си виждал?

— Отдавна не съм го срещал.

— Събра си партакешите Чугунов. Съвестта започна да го гризе и върна апартамента.

— Да бе…

— Няма „бе“, няма „ме“. Е, хайде, че бързам много.

— Че закъде си се разбързал толкова?

— Имам си работа.

— В коя посока си?

Никита му каза без желание.

— Слушай, аз съм в същата посока. Искаш ли да те метна дотам? Няма да се тъпчеш в метрото, я!

Искаше да му каже, че вече не се вози в метрото. Нямаше лична кола — не се натискаше много за това, но му беше къде-къде по-лесно да си хване такси, където искаш, там ще те закара и нямаш грижи. Но си премълча и като повдигна равнодушно рамене, прие:

— Става.

— Качвай се тогава! — покани го Кеша, посочвайки му новата си лада деветка. — К’во ще кажеш, а?

— Кешка, и аз съм с теб!

Неочаквано отнякъде се появи жената на Кеша, Лена. Беше също толкова красива, също толкова сексапилна, колкото и при първата им среща. Тя погледна с любопитство Никита, но веднага му показа къде му е мястото — седна на предната седалка до мъжа си, а за Никита остави задната. Един вид, а съм еди-коя си, а пък ти си никой.

Кеша караше колата уверено и с голямо самочувствие. Имаше вид на баровец, на делови човек — не можеш да го заговориш току-така.

— Е, как я караш, Никита? На работа си се уредил, като гледам? — небрежно подхвърли той.

— Абе уж…

— Къде? Като какъв?

— Ами в една фирма, като специалист по извънредни ситуации.

— Вярно? Не бях чувал за такава длъжност.

— Че тя сега е на мода.

— И колко ти плащат?

— Ами различно. А ти още ли живееш на гърба на баща си?

— Ами че какво друго да правя? Живее се, докато си млад. И живея, както виждаш, доста добре. Ето ти например бачкаш, обаче носиш сребърен ланец, а моят, братле, е златен.

„Аз това… Аз онова“ — помисли се Никита и се подсмихна иронично.

— Не си лошо момче, Кеша, но си прекалено самовлюбен.

— А защо пък да не съм самовлюбен? Ето и Лена е влюбена в мен. Нали така, Леночка?

— Така е, скъпи!

„Влюбена била в него, ще е влюбена, докато има мангизи“ — помисли си Никита, но разбира се, не го каза на глас. Освен това може и да греши и Лена да не е такава, каквато той кой знае защо си мисли, че е.

Кеша тъкмо си беше отворил устата, за да каже още нещо, когато внезапно се чу стържене на метал и удар. Колата им беше изтласкана леко вдясно. Кеша скочи на спирачките.

— Мама мия! — изплашено възкликна той.

Черен джип „Мицубиши Паджеро“ се бе опитал да го изпревари, но неуспешно. Бе засякъл ладата на Кеша, който не успя да реагира навреме, и джипът забърса лявата му страна. Естествено, и двете коли бяха ожулени.

Всичко щеше да е наред, ако от джипа не бяха излезли трима бабаити с ниски чела. И тримата някак мързеливо и тежко се приближиха до деветката. Единият отвори шофьорската врата.

— Ей, лайно, к’во ше пра’име сега, а? — сграбчи най-безцеремонно Кеша за златния ланец и го измъкна от колата.

— Ама аз не съм виновен — изхленчи той.

— А нас, да ти кажа, хич не ни интересува т’ва? Накратко, даваш хилядарка в зелено и всеки си хваща пътя.

— За какво? Аз не съм виновен. Дайте да викнем КАТ.

Кеша сгреши много, като спомена КАТ. Бабанката леко, но доста болезнено го чукна с юмрук отгоре по темето.

— За какво? — изписка още веднъж Кеша.

Лена се обърна към Никита и сякаш с упрек каза:

— А вие какво, ще си стоите ей така и ще гледате как пребиват приятеля ви, така ли?

— Аз пък какво общо имам? Кеша нали е тарикат — подсмихна се ехидно Никита. — Като им вкара сега един ляв прав и са дотам.

— Абе, какъв тарикат е той! — презрително се усмихна тя.

— Затова пък си живее доста добре.

— А това пък какво общо има?

— Ами нищо — повдигна безразлично рамене Никита и слезе от колата. — Ей, момчета, защо нападате човека? — попита делово. — Той ми дължи пари, а вие го изнудвате.

— Ти пък кой си? — грубо, но не агресивно, го попита бабаитът.

Кеша безпомощно се мяташе в ръцете му и гледаше Никита с надежда.

— Аз ли? Аз съм от черняевските мутри.

— От черняевските ли?

— Така излиза на практика. А вие от кои сте?

— Ние ли? Ние сме от Далгопрудново.

— Аа, сещам се. С Веня Бореца бяхме на топло в една килия.

— Веня Бореца ли? Познаваме го. Много готин пич. — Мутрата вече беше забравил за Кеша и го натика обратно в колата. — А на тебе как ти е прякорът?

— Аз съм Ник. Ник от черняевските мутри. Много поздрави на Веня от мен.

— Абе, нямаш грижи, брато, ще му предадем.

— А това хлапе не го закачайте, става ли? Той и без това е, един вид, бита карта.

— Да не би ти да го цедиш?

— Така излиза. А освен това той по принцип не беше виновен.

— Е, по принцип ние направихме издънката, няма спор. Но нали знаеш, брато, трябва да им се дава урок на балъците.

— Че има ли смисъл да им даваш урок? Като са балъци, балъци ще си останат.

— Много добре го каза, брато! — засмяха се мутрите. — Добре де, няма да закачаме твоя балък. Чао, брато!

— Довиждане. Между другото, довечера съм в „Арлекино“ с моите момчета. Така че, ако искате, минете. Ще се почерпим хубаво, така да се каже, ще си поговорим за нещата от живота…

— Става! Може и да дойдем.

Никита стисна ръката и на единия, и на другия, изчака ги да се скрият от погледа му и съвсем спокойно седна в колата.

— Е, какво, тръгваме ли? — безгрижно каза той, сякаш нищо не се беше случило.

— Какво, може ли вече? — плахо попита Кеша, гледайки го като изтърван.

— Както виждаш, тръгнаха си.

— Нагли гадове, мамка му, искаха да ме изръсят с хиляда долара.

— Ами да им ги беше дал.

— Как ли пък не! Ама как готино им натри носовете! Как успя да го направиш?

— Нали ти казах, че работя като специалист по извънредни ситуации. Ето че и твоя проблем реших.

— Е, хайде, какво пък толкова. Аз и сам щях да се справя с тях.

— Кеша! — неочаквано скастри мъжа си Лена. — Само недей да говориш глупости!

Тя се обърна към Никита и в очите й се четеше признателност, както и упрек към мъжа й. Един вид, кой е виновен, че той ми е такъв никаквец. Затова пък Никита се издигна доста в очите й.

— Извинявайте, Никита, но вие също ли… Ами такова… и вие ли сте…

Явно на езика й беше да каже „мутра“ или нещо от този сорт, но не се реши. Затова пък Никита не се притесни.

— Да, аз съм от онези, дето ги наричат „мутри“.

— Стига бе! Ама и ти ги правиш едни, Никита…

— Кеша, правят го проститутките на „Тверская“. Между другото скъсали са ти ланеца.

Златният му ланец щеше всеки момент да се изхлузи от врата му. Той го сграбчи рязко и започна да го намотава нервно на пръста си.

— Мерси, че ме предупреди.

— По-добре вземи го скрий някъде и никога повече не го слагай.

— Защо?

— Защото златни ланци носят само хората с авторитет. А ти…

— Какво аз?

— А ти, извинявай, но си лайно. Спри, трябва да сляза тук.

Никита слезе от колата. Лена го изпрати с възхитен поглед, без да откъсва очи от него. Даже му махна с ръка. По-добре да му беше пратила въздушна целувка… Да, с удоволствие би се сближил с нея малко повечко. А може пък някога и това да стане…

Колата меко слезе от асфалтираното шосе на черния път и се понесе из междуселската местност. Още малко и на хоризонта щеше да се появи езерото, до което беше уговорена срещата с гърба на Чугунов.

Не изкараха зле вечерта в „Арлекино“. Поприказваха, пийнаха биричка. Вовата налиташе на водчицата, а Витал внимаваше с пиенето. Не се напи. И правилно. Ето, днес не му кънти главата, няма нужда да гаси махмурлука. Това е добре. Друго обаче е лошото — че отново трябва да рискуват живота си. И за какво, пита се? За да може Капитана да прибира приличен дял от Чугунов. А самият той не благоволи да дойде на срещата, изпрати Витал от свое име.

Към езерото пътуваха с три коли. В едната бяха Витал, Никита, Вовата и Гирата. В другите две бяха биячите от обикновените бригади. Всички бяха въоръжени до зъби — кой с пушка-помпа, кой просто с пистолет, кой с рязана пушка. Биячите вече бяха слезли от колите си и се бяха събрали накуп. Перчеха се помежду си — демек, вижте ни колко сме велики.

Гирата ги погледна отвисоко — че нали е боец от бойната бригада. На него му възлагат само сериозни задачи. А пък биячите, те са средна хубост, работата им е да държат бизнесмените под контрол и да висят във фирмите им. За нищо друго не ги бива, освен да се надуват без покритие. Никита не мислеше така, но беше безсмислено да се спори с Гирата. Впрочем, никой нямаше желание да влиза в спор с него.

— Веднага си личи, че са биячи — изказа се за тях с презрение Вовата. — Въоръжили се, мамка му, до зъби, все едно отиват на война. Ами ако ни сгащят ченгетата?

— Да не ти пука! — сряза го Никита.

От страна на Чугунов никой не се яви на срещата.

— Има още време — с пренебрежителна насмешка каза Витал. — Ще почакаме още малко.

Той слезе от колата, а след него и останалите. И точно в този момент в далечината на пътя се появи запорожецът на Чауса.

— Ето я и жаба-кекерица пристига в раздрънканата си каляска! — зарадва се Вовата.

— Мамка му! — притесни се изведнъж Гирата. — Каква е тая мизерия?

Изневиделица се появиха две полицейски уазки и с пълна газ изпревариха запорожката. Пуснаха сирените.

— Омитай се! Ченгета! — викна някой.

Гирата първи се шмугна в колата, Вовата светкавично скочи зад волана, до него се пльосна Витал, а Никита се намъкна последен. Естествено, никой не искаше да го сгащят ченгетата. Но вече беше късно. Изведнъж някъде от храстите изскочиха няколко едри юначаги в камуфлажни униформи, с черни маски и автомати. На юруш се стрелнаха към колата и рязко отвориха вратите. Нечия силна ръка сграбчи Никита за фланелката.

Той можеше да окаже съпротива, но нямаше смисъл. Бяха ги спипали специалните части. А на тях да им се опъваш, не си е работа.

Хвърлиха ги на земята, натикаха им главите в прахта, а за профилактика им вкараха някой друг ритник в бъбреците. Никита извади късмет, че не го изритаха много силно.

Един от спецназовците му изви ръцете на гърба, щракна му белезниците на ръцете, а друг го претърси набързо.

— Чист е — каза той.

— Не може да бъде. Търси по-добре.

Спецназовецът прекара отново силните си ръце по тялото на Никита.

— Абе казвам ти, чист е.

— Странно, всички останали са с пълно бойно снаряжение.

— И тези са чисти! — чу се друг глас.

Никита се досети, че става дума за Витал, Вовата и Гирата. В пълно бойно снаряжение бяха само биячите с тях.

Оръжието на тяхната група бе в запорожеца на Чауса. Какво ли е станало с него?

Тъкмо Никита си помисли за това и изведнъж някъде отдалече се чуха изстрели. Стрелбата беше от автомат.

Надигна глава и видя запорожеца да се отдалечава по пътя, но единият полицейски автомобил вече беше по петите му. Ченгетата не се бяха досетили веднага каква е бракмата, която бяха изпреварили, но впоследствие бяха схванаха работата и се бяха юрнали след Чауса, обстрелвайки колата му. Само че не можеш току-така да стигнеш Чауса. Запорожката може и да не беше кой знае колко бърза машина, но той умееше да я управлява много добре.

Никита имаше добро зрение и успя да види, как от прозореца на уазката се подава главата на едно от ченгетата и стреля по преследваното возило с автомат… Но и Чауса не се посрами. Той рязко наби спирачките и изскочи на пътя, като държеше в ръце ръчен гранатомет.

— Нееее! — викна Витал, който също наблюдаваше цялата тази екшън сцена, но не можеше да направи нищо, за да спре Чауса.

А онзи вече беше опрял гранатомета до бузата си и се прицелваше.

— Глупак! Недей! — продължи да крещи Витал.

Но Чауса не можеше да го чуе.

Изведнъж проехтя оглушителен изстрел, чу се тътен и взрив. Уазката на ченгетата беше вдигната във въздуха и се разлетя на парченца.

Никита видя, как Чауса съвсем спокойно седна в запорожеца и най-невъзмутимо продължи по пътя. Но не успя да стигне далеч. Неизвестно откъде се появи полицейски вертолет, спусна се съвсем ниско до земята и започнаха да го обстрелват с автомати. Чауса беше обречен.

Отначало запорожката закриволичи бавно, после замря съвсем, а накрая се чу мощна експлозия. Резервоарът се взриви, а след него започнаха да експлодират боеприпасите.

— Нищо, и вас някой ден, изроди такива, ще ви смажем! — Спецназовецът настъпи с крак главата на Никита и със сила я заби в земята.

— Говеда! — чу се още някакъв злобен глас. — Избиха нашите. Разстрел за тия копелдаци.

С всичките си ребра Никита почувства колко силна може да бъде полицейската ярост — ритаха го с тежките си кубинки с метално бомбе, където им падне. Така спецназовците отмъщаваха за загиналите си другари.

Кримов свърши много добра работа. Под негова диктовка Чугунов надраска набързо една жалба до милицията, в която се казваше, че някаква муфа по прякор Витал го изнудва за пари, и моли да бъдат взети мерки. След това Кримов си поговори с когото трябва и за залавянето на мафиотската бригада бяха изпратени най-добрите специални сили. Стана така, че мутрите тръгнаха на среща за разчистване на сметки, а попаднаха в клопката на ченгетата.

— Всичко стана според плана — каза Кримов. — Закопчали са мутрите и са ги прибрали в районното. А някакъв даже се опитвал да избяга със запорожец.

— Мутра на запорожец? — попита учудено Чугунов, като че не беше чул добре. — Да нямаш температура нещо, я вземи си я премери.

— Абе каква температура бе, човек… Имало един със запорожец. В него бандюгите си криели оръжието. Жив склад за амуниции на колела.

— Да скриеш оръжие в запорожец! Идеята не е никак лоша. Да знаеш, че си нямаме работа с глупаци.

— Не искаш да кажеш „си нямаме“, а „сме си нямали“. Мутрата в запорожеца бил направен на решето, но преди това успял да думне уазката на ченгетата с гранатомет. Ченгетата загубили двама от техните и са бесни. Канят се да направят цялата групировка на пух и прах.

— Ами че това е чудесно! — доволно се потупа по корема Чугунов.

Той много добре си спомняше как ченгетата унищожиха бандата, към която сам принадлежеше някога. По същия начин сега ще унищожат и групировката на Капитана — ще им скалъпят един хубав показен процес, а пък той през това време ще си спретне своя групировка. И ще направи всичко възможно ченгетата никога да не се доберат до нея.

— Нали не си забравил какво те помолих? — попита той Зъбов. — Трябват ми хора.

— Всичко е окей. Намерих още двама.

— Какви са?

— Абе имам един приятел. Някога беше ченге. Но беше много буйна натура и накрая хубаво я втаса. Вкараха го за пет години в трудово-изправителна колония за превишаване на правомощията. Съвсем скоро се прибра. Казва се Дмитриевич. Готов е на всичко, само пари да дават.

— Ти к’во, глупако, луд ли си да ми набутваш ченгета? За охрана — да. Но в бригадата — забрави! А другият какъв е?

— Ами също бивше ченге. Дмитриевич го намери.

— Получаваш черна точка, Зъбов. Ченгетата отпадат при всички случаи. Търси ми яки момчета, озлобени и гладни. И е желателно, да не са и помирисвали дранголника. Трябва да са чисти пред закона, да не са заведени в нито един регистър на полицията.

— Ясно.

— Ами постарай се, щом ти е ясно. Впрочем аз също ще поговоря тук–там с някои хора, може пък да си уредя две-три свестни момчета.

Вече можеше да не се страхува от Капитана. Проблемът с него бе почти решен. Ченгетата нямаше да мирясат, докато той не си получи заслуженото наказание. Вече му лепнаха скорошното тройно убийство на бизнесмените, а сега ще му припишат и убийството на двете ченгета. Ще го размажат, заедно с цялата му групировка. А и самият Чугунов бе налял масло в огъня, като написа жалбата срещу бригадира им по прякор Витал. А по принцип той не го беше рекетирал по своя воля.

Но освен групировката на Капитана съществуваха още много други и щяха да се появят доста желаещи да вземат Чугунов под своя закрила.

Трябваше спешно да увеличава и укрепва бригадата си. В такъв случай може би сам щеше да вземе някого под своя закрила.

Арестуваните братоци бяха закарани в изолатора за временно задържане в районното управление на милицията. Но не ги хвърлиха в килиите, а веднага ги пръснаха из кабинетите. Едва ли не на всяка мутра се падаха по двама инспектори от Московската криминална милиция или Регионалното управление за борба с организираната престъпност.

За Никита отново настъпиха кошмарни дни. Изобщо не му провървя. Попадна в ръцете онези същите инспектори, които го разпитваха миналия път. Следователно трябваше да изживее двойно по-голям кошмар.

— Вие да не сте ме нарочили случайно? — каза Никита и така се намръщи, сякаш миришеше нещо зловонно.

— Точно така, нарочили сме те — кимна утвърдително рижият инспектор и с все сила му вкара един юмрук в слънчевия сплит. Никита започна да диша тежко. Едва не се задуши от недостиг на въздух и болка.

— Такива мутри като вас трябва да се ликвидират — злобно прецеди през зъби чернокосият.

— Аз не съм мутра — озъби му се в отговор Никита.

— Той не е мутра, а лайно — изкиска се рижият.

— Освен това е пълно леке и лъжец. Някои хора, струва ми се, искаха да зарежат групировката.

— Абе той тия постни лъжи ги разправяше на Илин, на следователя — отговори му рижият. — Аз лично изобщо не му се вързах на този гад.

— Аз пък му повярвах. Стори ми се уж свястно хлапе. А се оказа пълен боклук.

— Не мога да разбера какво искате от мен. — На Никита изобщо не му беше приятно да слуша целия този нелеп брътвеж.

— Аа, не разбираш ли! — заканително процеди през зъби рижият и замахна да го удари.

— Е, хайде, стига толкова — спря го чернокосият. — Има време, ще го напердашиш. И така, слушай ме сега внимателно! — каза той и втренчи в Никита рентгеновите си очи. — Ти си убил двама наши другари. И ще си платиш за това.

— Ей, чакайте малко, никого не съм убивал! — възмути се Никита.

— А кой ги е убил тогава? — грубо го попита рижият.

Никита замалко да даде показания срещу Чауса. Може да се каже, че психологическата атака на ченгетата почти беше успяла. Но „почти“ не означава „успяла“.

— Откъде да знам кой и кого е убил! Ами че то в Москва всеки ден стават убийства.

— Искаш да кажеш, че не знаеш кой е карал запорожеца, така ли? — разочаровано попита рижият.

— Аа, за запорожеца ли говорите! Да, сещам се. Пътувал си кротко един запорожец и изведнъж, като се врязал в някакъв мерцедес… а оттам като наскачали едни мутри…

— Ама че гадина! — избухна рижият. — Мисли си, че му разказваме вицове тук — разярено каза той и с такава сила изрита Никита в гърдите, че той се просна на пода заедно със стола.

— Ще му дам аз на него един виц — кимна заканително чернокосият. — За цял живот ще го запомни.

Той вдигна Никита от земята и директно го попита:

— Кой беше в запорожеца? Кой стреля с гранатомета?

— Абе какъв запорожец? Какъв гранатомет? Аа, чакайте, чакайте малко… — сякаш се сети за нещо Никита и се усмихна. — Бях там, всичко видях, всичко чух… Същински екшън беше. Яко, нали… Само че аз нямам нищо общо с цялата работа. Изобщо не съм в час с нещата, честна дума.

— Какво правеше на поляната до езерото тогава?

— Аа… Ами беше доста горещо и с момчетата решихме да се разхладим малко, да си починем.

— А пушкалата за какво бяха?

— Какви пушкала? — Никита започна да примигва на парцали. — Нямахме никакви пушкала.

— Ти нямаше и онези, които бяха с теб в колата, също нямаха. Но всички останали имаха.

— Всички останали ли? Аа, вие за онези напомпени бабаити с оръжията ли говорите? Ами че аз не ги познавам. Може би са имали среща за разчистване на сметки е някого. Говеда! Само ни развалиха хубавата почивка.

— Значи, отишли сте да си почивате, така ли? — каза рижият и сграбчи Никита здраво за брадичката, придърпвайки лицето му към себе си. — Слушай ме внимателно, лайнар такъв! Ако мислиш да ни разиграваш, така ще те наредя, че пандизът и даже килията с педалите ще ти се сторят рай.

— Вие да не ме заплашвате?

— Льова, остави го — каза чернокосият на партньора си.

Така за първи път те се нарекоха по име. Рижият се казваше Льова… Впрочем на Никита му беше все тая. Стига само да издържи тежкия разпит.

Чернокосият седна върху масата съвсем близо до него, запали си цигара, пусна струйка дим в лицето му и учудващо кротко каза:

— Вие, гражданино Брат, заедно с вашите дружки-бандити сте били там, за да си разчистите сметките с бизнесмена Чугунов.

— Ами че кой ходи на такива срещи без оръжие? Бяхме отишли да плуваме.

— Да бе, направо ти повярвах. Тези от вашия гнусен сорт плуват само в комфортни басейни с кристалночиста вода. А освен това в езерото къпането е забранено.

— Ами ние, такова, искахме само да си наловим малко раци…

— Раци ли? Слушай бе, изрод такъв! Ей сега ще ти покажа къде зимуват раците! Кой караше оръжието ви в запорожеца?

— Оръжие? В запорожеца? Честна дума, шефе, нищо не разбирам. Бъркате ме с някого.

— Ех, Никита, Никита! — поклати глава чернокосият. — От вчера си при мутрите, а вече си станал закоравял престъпник.

— Че тя и фамилията му е такава — Брат! Бандитска фамилия. Скотското поведение е заложено в гените му. Толкова по-зле за него.

Чернокосият даде възможност на Льова да се доизкаже и продължи:

— Още веднъж ви питам, гражданино Брат, отишли сте там, за да си изясните отношенията с гърба на Чугунов. Нали така?

— Много внимателно ви слушам — придаде си съсредоточен вид Никита. — И с много голям интерес.

— Ама че гадина! — изрева вбесено рижият.

Никита отново се оказа на пода.

— А сега нека се върнем към близкото минало — каза чернокосият, връщайки се към изходната си теза. — Да поговорим за вчера. Вашата бригада е притиснала плътно в ъгъла господин Чугунов. И го е изнудвала за пари.

— Аз лично никого не съм притискал в ъгъла — отрицателно поклати глава Никита. — Мога да дам подробно описание за всяка секунда от вчерашния си ден. При никакъв Чугунов не съм бил.

— А това какво е? — попита инспекторът и пъхна под носа му снимка. На нея Чугунов седи зад бюрото си, до него — Витал и Вовата, Никита е на заден план, а в долния десен ъгъл се мярка датата — вчерашната.

— Тази снимка е направена с видеокамера. В кабинета на Чугунов има скрита камера. Е, какво, ще се опъваш ли още?

— Добре де, хванахте ме! — вдигна ръце Никита. — Но не сме го изнудвали за пари. Отидохме да му изкажем благодарност.

— Да му изкажете благодарност ли? За какво?

Без да му мисли много, Никита им разказа своята сърцераздирателна история за незаконно отнетия апартамент и направи четка на Чугунов. Един вид, много добър човек бил, разкаял се за извършеното зло и върнал апартамента на горкичките му родители.

— Ако си мислиш, че си ни трогнал — каза му рижият, — жестоко се лъжеш. И изобщо, писна ми да слушам нескопосаните ти лъжи. Искам да чуя едно — признанието ти за това, че сте рекетирали господин Чугунов по нареждане на някой си по прякор Капитана, с фамилия Капитонов…

— Познавам го — кимна утвърдително Никита. — Само че не съм чул да споменава по какъвто и да било повод за Чугунов.

Макар че Капитана заяви намерението си да рекетират Чугунов и да му наложат данък точно в присъствието на Никита. Този разговор беше проведен в неговия апартамент по време на почерпката по повод връщането му. Капитана беше поставил задачата на Витал пред него. Възможно ли е ченгетата да знаят това?

— Лъжеш!

Рижият направи страшно злобна физиономия, приближи се до Никита и го стисна с все сила за бузите. Болката беше непоносима, но той стисна зъби, трябваше да търпи.

— Признаваш ли, че Капитонов ви е наредил да рекетирате Чугунов? — изсъска в лицето му рижият.

— Нищо не знам.

— Ами ще ти освежим паметта тогава.

Чернокосият отиде до шкафа, отвори го. В ръцете му се появи противогаз с маркуч, но без резервоарче за въздух.

— Твоето приятелче погуби две наши момчета днес — злобно каза рижият. — Ще му спретнем един помен. Но може и самият ти съвсем скоро ще отидеш при него. Е, какво, ще говориш ли?

— Нищо не знам — продължи да упорства Никита.

— Дай противогаза! — викна рижият Льова.

Намъкнаха противогаза върху главата на Никита. Чернокосият затисна маркуча.

Никита няколко пъти губи съзнание. И всеки път, когато идваше на себе си, виждаше само едно — суровите и непоколебими лица на инспекторите. Имаше какво да признава, имаше с какво да откупи свободата си от ченгетата, но мълчеше. Правеше го не защото беше готов да умре за Капитана, напротив — с удоволствие би го пратил да се пържи в ада. Заради него трябваше да търпи всичките тези мъчения. Но не би го предал. Беше си инат по рождение.

За последно Никита дойде на себе си в миниатюрна задушна килия с тесни дървени нарове. Беше единичка.

— Говедо е той, този Чугунов! Отрепка! — пикаеше газ Капитана. — Насади нашите момчета. Всичките ги окошариха ченгетата.

— Ще се измъкнем, да не ни е за първи път — каза Бичмето, само че гласът му не звучеше много уверено.

— На две ченгета са видели сметката, ето това е гадното!

— Гадно е — кимна Бичмето в знак на съгласие. — Ченгетата са бесни.

— Ще ни разгонят фамилията. Мамка му, и за всичко е виновен Витал.

— Какво пък е направил Витал?

— Всички нормални хора носят пушкалата със себе си, а нашият си вози арсенала в запорожец.

— Много добре е направил, много добре — застъпи се Бичмето. — Вярно, прибраха Витал и бойците му, но всички са били чисти, без пушкала. А на биячите ще им лепнат тежки присъди.

— Абе то и на нас може да ни лепнат тежки присъди! — още повече се притесни Капитана. — Скапаният запорожец, всичко е заради него. А и смотаният Чаус, от какъв зор му е трябвало да стреля с гранатомет по ченгетата?

— За мъртвите или добро, или нищо — недоволно го погледна Бичмето. — Защо говориш така за Чауса? Нещо напоследък, братле, взе много глупости да ръсиш.

— И ти ли нещо ми недоволстваш?

— Защо, и други недоволни ли има?

— И Витал… И онзи зеленият, Ник…

— Ами внимавай какво говориш, не прави глупости и всичко ще бъде наред. Ще ме извиняваш, брато, но започваш да се самозабравяш. Гледай само момчетата колективно да не ти потърсят сметка за това.

— А ти какво, да не го искаш? — избухна Капитана.

— Слушай бе! — разпени се и Бичмето, но веднага се овладя. — Писна ми от тебе, да ти кажа. Това е, загазихме. Не му е сега времето да си изясняваме отношенията.

Капитана го изгледа със завист.

Изглежда точно момче, придържа се строго към правилата, при него всичко е на място казано и направено. Пази авторитета си като зеницата на окото си, мери си приказките. А пък той, Капитана, видите ли, бил лош. За това се издънил, за онова се издънил… Как ли пък не, всички са добри, само той, Капитана, е лош! Всички се стремят да седнат на неговото място, искат да го изместят.

Капитана започна да се самонавива.

Ник, Витал, а сега и Бичмето… Всички бяха срещу него. Абе я си гледайте работата! Ще видите вие какво значи да вдигате гири на Капитана!

Още малко и щеше да избухне съвсем сериозно. И кой знае как щеше да свърши този пристъп на гняв за Бичмето — може би с куршум в челото, ако не му бяха попречили някои външни обстоятелства.

Първо се чу как някаква врата се тръшна силно отвън, след това някакъв вик, скърцане на обувки. По коридора на офиса се разнесе оглушителен тътен на тежки стъпки. Изведнъж мощна сила изби вратата. Тя се откачи от пантите и на прага застана здравеняк с камуфлаж и огромен боен чук в ръцете.

Капитана веднага се хвърли към бюрото, там, в чекмеджето, имаше пистолет. Но навреме овладя емоциите си и промени решението си. Всъщност той, така или иначе, нямаше да успее да се добере до пищова. В кабинета вече бяха нахлули чевръстите момчета от специалния отряд за бързо реагиране. Светкавично му извиха ръцете зад гърба, проснаха го с лице към паркета и му щракнаха белезниците върху китките. До тях спецназовците търкаха пода със скъпия костюм на Бичмето. Ползваха го вместо четка за под.

Шеста глава

Цял ден Никита търка нара в килията и чак вечерта го извикаха за разпит.

В кабинета го чакаха инспекторите — същите двама. Имаше и един следовател — младо момче с редки мустачки.

— Е, какво, гнидо такава, помисли ли си как трябва да се държиш? — злобно го попита рижият Льова.

— Че какво има да му мисля — повдигна безразлично рамене Никита. — Не съм виновен за нищо. И освен това искам адвокат.

— Ей сега ще ти дам аз на тебе един адвокат! — рязко скочи към него рижият, но навреме се сети за следователя и се поукроти.

— Нищо няма да кажа. И изобщо смятам, че сте ме арестували неправомерно! — заяви с достойнство Никита. — Отидох с приятели да поплувам малко, а там, разбираш ли, някаква неразбория. Ние пък какво общо имаме?

Следователят го изгледа внимателно и каза:

— Да, прав сте, не можем да ви предявим никакво обвинение.

Никита реши, че след това изказване инспекторите ще се нахвърлят върху следователя, но те сякаш не обърнаха никакво внимание на казаното.

— Единственото, което можем да направим, е да ви привикаме в съда в качеството на свидетел.

— Тогава защо съм все още в ареста? Ще подам оплакване до прокурора.

— На когото искате, се оплаквайте. Работата е там, че сте задържан до изясняване на вашата самоличност.

— Ами че нали установихте каквото трябва.

— Установихме го. Днес ще бъдете освободен от ареста.

Инспекторите, и рижият, и чернокосият, отново не реагираха по никакъв начин на думите на следователя, а Льова даже равнодушно се прозя.

С това разговорът приключи. Изведоха Никита от кабинета и го заведоха при дежурния на изолатора. Той му подаде някаква книга:

— Подпиши се ето тук.

Никита се подписа, че няма никакви претенции към никого, получи вещите си и го поведоха към изхода на районното.

Получи си вещите, но не всички: ланеца му върнаха, пръстена с печат също, но освен това имаше около сто долара — виж, тях ги бяха конфискували. Но той не се заяде. Да вървят по дяволите тези пари — важното е, че го пуснаха!

Тъкмо беше излязъл навън, когато неочаквано го спряха инспекторите.

— Ей, Брат! — подвикна му Льова.

Никита се обърна. Инспекторите вървяха към него с доволни физиономии. Още малко и ще го разцелуват.

— Извинявай, братле, ако има нещо! Работата ни е такава. — Рижият му стисна ръката и започна да я тресе. — Нали разбираш…

Излиза, че тия двамата не били чак толкова лоши. А това, че го биха и му слагаха противогаз на главата — е да, това им е работата. Черна, долна, но такава е работата им. Нали се борят с престъпността, ще им търсят отговорност после. И ако объркат нещо — сваляй пагоните.

— Добре де, какво пък толкова…

Към сградата на районното управление се приближи полицейска кола. Никита не й обърна никакво внимание.

— Е, благодаря ти за всичко! — на висок глас му благодари рижият, продължавайки да тресе ръката му.

— За какво ми благодарите? — не можа да разбере Никита.

Той се опита да изкопчи ръката си, но оня я беше стиснал много здраво.

— За сътрудничеството ти благодаря…

За какво сътрудничество ставаше дума? На Никита му се стори, че не го е чул добре. Тъкмо искаше да каже няколко учтиви думи, но в този момент видя Капитана. Шефът му слезе от полицейската кола, придружен от двама спецназовци. На ръцете му имаше белезници, а лицето му изразяваше безкрайно презрение и дълбока ненавист. Беше насочена към Никита.

— Помияр! — злобно изсъска Капитана. — Ще те убия, боклук такъв!

Няма никакво съмнение, че е видял как рижият инспектор стиска приятелски ръката му и е чул как му благодари за сътрудничеството.

Никита веднага схвана каква е цялата работа. Инспекторите са знаели, че сега трябва да докарат Капитана, и нарочно разиграха целият този спектакъл. Излизаше, че Никита е предал шефа си, а ченгетата му благодарят за това. Ама че гадове!

Веднага след Капитана измъкнаха от колата и Бичмето. Той също го изгледа с презрителен поглед.

— Педал гаден! — изля яда си той. — Кучи син!

— Давай, давай! — равнодушно го побутна да върви напред един от спецназовците.

На Никита му идеше да се разкрещи от злоба. Той не беше виновен, за нищо не беше виновен! Изиграха го! Но изведнъж гърлото му пресъхна, езикът му сякаш изтръпна, в ушите му забуча. Безпомощно и отчаяно наблюдаваше как отвеждат Капитана и Бичмето и не можеше да каже нито думичка в своя защита.

— Е, какво, братле, хвана ли се? — злорадо му подметна рижият.

Само че вече беше пуснал ръката на Никита и предпазливо се дръпна на няколко крачки от него. А партньорът му за всеки случай пъхна ръката си под сакото и хвана своя „Макаров“.

— Говеда! — прецеди през зъби Никита и злобно прониза Льова с поглед.

— Сам си си виновен за всичко — каза той. — Нямаше нужда да се правиш на герой.

— Ще ви удуша, изроди такива!

— Да не ни заплашваш случайно? — намръщи се чернокосият. — Гледай да не те върнем набързо пак зад решетките.

Никита се умърлуши. Само това му липсва сега, да попадне пак в килията. Че при това и в обща. Веднага ще го очистят.

— Вершинин! Светлов! — чу се строго отнякъде.

— Е, хайде, викат ни! — каза рижият. — А ти, помияр, какво чакаш! Между другото, зад онзи ъгъл има магазин за домашни потреби. Ходи да си купиш въже и сапун. Тегли си примката.

Ченгетата си тръгнаха. Никита ги изпрати със злобен поглед.

Краката едва го заведоха до най-близката спирка. Качи се на първия тролей, не знаеше дори къде отива. В главата му беше пълна каша. Злобата се промъкна в душата му като отровна змия, отрови съзнанието му.

Ченгета! Гадни ченгета! Мръсници! Отрепки! Не трябваше да постъпват така с него. Не трябваше… Но постъпиха. И ще си получат заслуженото!

Но времето лекува всичко. Постепенно, Никита започна да се съвзема. Страстите му се охладиха, мозъкът му започна да разсъждава трезво. В главата му започнаха да се въртят разумни мисли.

Какво да прави? Какво да прави? Как да се измъкне от тази ситуация?

Ченгетата го насадиха на пачи яйца. Сега Капитана и Бичмето си мислят, че той ги е натопил. Нали в негово присъствие им бяха спуснали задачката за Чугунов. Сега могат да стоварят цялата вина върху тях, да ги обвинят във всички земни грехове, да ги изпратят зад решетките за дълго. Сигурно вече си правят планове как да накажат изменника. Та нали той беше не само предател, но и свидетел…

А ченгетата, изглежда, наистина имат достатъчно доказателства, за да повдигнат обвинение срещу Капитана и Бичмето. Може би наистина са ги предали. Но кой? Може би Витал. Може би Вовата. А може и Гирата… А може да е някой друг… Само не и Никита. Но всички камъни падаха в неговата градина. Ченгетата бяха насадили не друг, а него. И защо? Защо бяха постъпили така подло точно с него?

Трябваше да измисли нещо.

Имаше един вариант — да офейка от града, да изчезне. Да замине някъде много, много надалеч, да се скрие така, че никой да не може да го открие. Проклети да са тези мутри. Проклети да са тези ченгета! Но да се скрие в неговото положение, би означавало да се признае за виновен. Капитана ще направи всичко възможно, за да му изпрати някого да го накаже. Ако не се добере до него, ще се докопа до родителите му. Ще ги изхвърли като мръсни кучета на улицата.

Та нали заради тях, заради родителите му, започна цялата тази история.

Не, никъде няма да ходи, няма да напуска града. Просто ще се скрие за определено време. Но къде?

Никита отново започна да прехвърля наум всички възможни варианти и се спря на Коля Корабльов. Може пък този път приятелчето от казармата да си е вкъщи.

Никита натисна бутона на звънеца. Някъде отвътре се чу — дзъъън-дзъън!

И този път зад вратата нямаше никакви признаци за живот. Тъкмо беше решил да си тръгва, но неочаквано ключалката изщрака веднъж, втори път. Вратата се отвори, показа се сънената физиономия на Колята.

— Какво има? — избоботи той и подозрително изгледа Никита изпод вежди.

— Абе, ти к’во, братле, да не си надрусан? Не можеш ли да познаеш стария си приятел?

— Никита! Брат! — позна го Колята.

Хвърли се радостно върху него и го притисна в мечешката си прегръдка. Беше як като бик. В казармата всички се страхуваха от него. Никита се водеше негов земляк, затова той го беше взел под своя закрила.

Колята го покани в апартамента, настани го на едно кресло в хола.

— При теб идвам — каза Никита.

— Е, ясно, че при мен идваш, а не при съседа.

— В смисъл, за дълго… Имам малко проблеми.

— Ако щеш, завинаги остани! Старците са на вилата по цяло лято. Остани колкото искаш. Какви проблеми имаш?

— Ами дълго е за разказване.

— Е, щом е дълго, значи ще ми разкажеш по-късно. А сега ще плюскаме. Случайно да носиш някоя бутилка водка?

— Абе нямам пукната пара. Нищо… Имах триста долара, обаче ченгетата ми ги прибраха.

— Ченгетата ли? Значи с ченгетата имаш проблеми, така ли?

— И с тях също.

— Добре де, ще поговорим, като седнем на масата. Сега ще сваря малко пелмени. А след това набързо ще отскочим за водка.

Не седяха дълго на масата. Пийнаха по малко, замезиха и Никита веднага заспа като къпан. Не водката, а умората го беше изтощила до крайна степен. Прекалено много изпитания трябваше да преживее напоследък.

В кабинета на следователя беше светло и просторно. Само едно беше лошо — през отворения прозорец влезе една тлъста муха и досадно се въртеше около главата на Чугунов, опитвайки се през цялото време да кацне на носа му, и той постоянно правеше безуспешни опити да я прогони с ръка. Добре поне, че следователят не му лазеше по нервите.

— Анатолий Михайлович — започна той, — задържани са всички членове на престъпната групировка, която ви е изнудвала за пари и се е опитвала да ви окаже физически натиск.

— Да, да, много добре. Сега, надявам се, ще мога да спя спокойно.

Мухата прелетя точно над ухото му, направи обратен завой и отново се спусна в атака. Ама какво се е лепнала така за него!

— Получихме признания от един от активните им членове. Можем да предявим обвинение срещу организаторите на групировката за това, че именно те са дали разпореждане да бъдете подложен на противозаконен физически и психически тормоз. Ясно ли се изразявам, разбрахте ли ме?

— Да, да, разбира се. Значи ще има съдебен процес над членовете на групировката и нейните организатори.

— Възможно е. Въпреки че, ако си говорим честно, по принцип се опитваме да поставим акцента върху обвинението за въоръжено нападение. Безпрецедентен случай, нали разбирате, загинали са двама служители на милицията…

— Да, да, разбира се, тези негодници трябва да си понесат последствията.

— Но вашите показания са ни крайно необходими. Не трябва да се отказвате от тях.

— Ама какво говорите, моля ви се!

— Ами чудесно тогава! И така, продължавате ли да твърдите, че гражданинът Виталий Борисович Григориев ви е изнудвал за пари и ви е провокирал към извършване на противозаконни действия?

— Говорите за бригадира по прякор Витал, нали?

— Всъщност да.

— Но нали той не беше сам. С него имаше и други.

— Да оставим другите настрана. Нека концентрираме вниманието си върху Виталий Борисович Григориев.

— Защо върху него?

— В интерес на следствието е.

— Е, щом казвате…

— И така, нека пристъпим към официалната част на нашия разговор… — каза следователят, слагайки пред себе си бланката за протокола.

— Да, разбира се.

С цялото си поведение Чугунов показваше, че му е съвсем безразлично дали ще даде показания, или не. И за да изглежда позата му колкото се може по-убедително, той умишлено се прозя апатично. Но проклетата муха подуши фалша и най-нагло се спусна към него със страшна скорост, попадайки директно в широко отворената му уста.

— Пу-пу! — намръщи се Чугунов от погнуса и я изплю.

— Казахте ли нещо? — вдигна очи от бумагите следователят.

— Пу-пу да не се урочасам, казвам…

А може пък наистина да му е за късмет. Къде-къде по-зле щеше да е, ако вместо муха беше глътнал някой куршум.

— Благодаря ти, братле! Никога няма да го забравя.

Никита изказа искрената си благодарност на Колята, който му помогна за нещо много важно — достави му информация. Дали беше съществена, или не чак толкова, все още не беше сигурен.

Вече беше разказал на приятеля си как влезе случайно в криминалната групировка, как бе попаднал в капана на ченгетата.

— Гадно са постъпили с теб, Брат — каза му тогава Колята. — По принцип нямам нищо против ченгетата. Родният ми чичо е полковник в милицията. Много порядъчен човек. А на тебе са ги се паднали някакви гадняри.

— Искам да се срещна с тях. Да ги погледна право в очите — каза Никита, гледайки Колята с надежда. — Знам фамилиите им. Остава само да научим как да ги открием. Нали чичо ти е полковник, дали няма да помогне?

— Може и да помогне — кимна му окуражително Колята.

И ето че Никита получи исканата информация.

— Лев Симеонович Вершинин и Игор Павлович Светлов — служители на Регионално управление за борба с организираната престъпност.

— Как да ги намеря?

— „Фирмата“ им се намира на адрес: „Шаболовска“ № 6. Това е всичко, което знам, Брат.

— Много ти благодаря за услугата.

— Но имай предвид, че с друго няма да ти помогна.

— Да не би да съм те молил за друго? — повдигна рамене Никита.

Самият той също нямаше особено желание да се свързва с тези типове, но много му се искаше да разбере защо го насадиха така и кой беше натопил Капитана и Бичмето. Само по този начин можеше да стигне до истината. Може и да са подлеци, но бяха силни и с характер…

Втора част

Първа глава

— Игор Павлович, трябва да се срещнем.

Гласът в телефонната слушалка звучеше доста глухо. Или връзката беше лоша, или човекът от другата страна говореше много тихо, сякаш се страхува да не изплаши някого.

— Кога?

— Ами направо сега. Работата е спешна.

— Нещо интересно ли е?

— Да, много.

— Къде?

— Ами където кажете.

— Ами хайде да се видим там, където се видяхме по-миналия път.

Капитан Светлов не каза името на кафенето, в което трябваше да се срещнат. Имаше вероятност телефоните да се подслушват. Престъпната организация, на чиито следи беше попаднал съвсем случайно, разполагаше с много силна техническа база, притежаваше големи възможности за провеждане на разузнавателни акции.

Тихият глас, който току-що му позвъни, беше на един секретен агент по прякор Чик, който неведнъж беше давал на Светлов много ценна информация. Но този път му беше направил наистина безценна услуга. Помогна му да влезе в следите на престъпен синдикат, който се занимаваше с контрабанда на оръжие. Светлов имаше подозрения, че корените на тази организация се крият много дълбоко във висшите кръгове на властта. Случаят беше доста сериозен и опасен. Но той не се страхуваше, тъкмо обратното, интересът му се разпалваше все повече с всеки изминал ден.

Игор беше роден за ченге. Освен от работата си, не се интересуваше от нищо друго — нито от семейство, нито от пари. Между другото нямаше нито едното, нито другото. И даже не се опитваше да ги придобие. „Да бъде службата, да бъде следствието, да бъде пищовът в кобура“ — така беше преиначил по свой начин текста на известната детска песничка. И той беше основният му девиз в живота.

Агентът му беше позвънил в дванадесет през нощта, доста късничко. Ако имаше жена и дете, никога не би се юрнал презглава към въпросното кафене „Омега“. Просто би отложил срещата за утре, за по-удобно време. Но нямаше какво да го задържа вкъщи. Нямаше кой да му устройва скандали. Той беше истинско ченге, за него не съществуваше нито ден, нито нощ…

Той излезе от къщи, стигна до един охраняем паркинг, за него безплатен, изкара вехтата поочукана лада тройка. Стара кола беше, но работеше като часовник. А и скоростта, която можеше да качи, си я биваше.

С добре развития си нюх на ченге той усети, че някой го следи. Явно някой проявяваше голям интерес към него. Но кой по-точно, не можа да разбере. Колкото и да се опитваше, не успя да установи кой върви по петите му, кой го наблюдава и откъде. Но шестото му чувство на детектив му подсказваше, че го дебне опасност.

След половин час той беше пред кафенето. Отвътре се чуваше силна музика, сервитьорките летяха между масите с табли в ръце, някой се смееше гръмогласно.

Чик вече го чакаше. Седеше на една маса съвсем сам и с мрачен израз на лицето отпиваше със сламка от алкохолния си коктейл. С появата на Светлов лицето му се ободри. Посочи му празния стол до себе си.

— Игор Павлович, много се радвам, че дойдохте.

— Да не си научил нещо ново?

— Познахте.

— Е, слушам те.

— А, не, какво говорите. Тук може да ни подслушва някой. Информацията е много важна. Заради нея могат да ме убият.

— Толкова ли е сериозно? Е, хайде тогава да излезем навън, там ще поговорим.

— Да, да, знам едно усамотено местенце тук.

Усамотеното местенце се намираше в малка градинка наблизо до кафенето. По това време в нея нямаше жива душа. Чик му посочи една пейка, на която да седнат.

— Защо да стоим, да поседнем — каза той и седна пръв.

Светлов присви равнодушно рамене и се настани до него.

— Е, какво искаше да ми кажеш?

— Научих откъде идва оръжието, как се разпределя по отделните канали.

— Това е доста интересно.

От вълнение Игор даже си запали цигара и дълбоко и ненаситно вдъхна дима.

— Но това не е всичко — продължи Чик. — Научих и кой ръководи цялата тази дейност.

— Информацията точна ли е?

— По-точна не може и да бъде. Между другото, мога да ви запозная.

— С кого?

— С Алберт Генадиевич.

— Кой е пък този?

— Ами именно той е човекът, който се разпорежда с всичко.

— Защо пък да се запознавам с него? — учуди се Светлов.

— Той иска да си поговори с вас. — Гласът на Чик ставаше все по-тих. Явно много се страхуваше от нещо.

— Ами с него ще си поговорим… в стаята за разпит.

И точно в този момент се случи нещо съвсем неочаквано.

— Е, Игор Павлович, недейте да бъдете толкова строг — като че изпод земята се дочу подигравателен глас.

И сякаш от нищото пред Светлов изникна средно висок мършав мъж с черни дънки и черна риза с дълъг ръкав. Очите му бяха скрити зад тъмни слънчеви очила. А беше нощ.

Имаше физиономия на типичен престъпник. Със сигурност този тип е лежал в затвора, и то неведнъж. Светлов надушваше от километри бившите затворници.

Игор се отдръпна рязко назад, но усети някакво движение зад гърба си и върху раменете му се стовариха две тежки ръце, а в тила му беше опрян пистолет.

— Не се дърпай, боклук! — Сякаш змия изсъска зад него.

Една груба космата ръка се мушна под сакото му и извади служебния му „Макаров“ от полицейския кобур.

— Е, какво, притиска ли те дулото? Не се притеснявай толкова, шефче — изгаври се с него бившият затворник. — Нали разбираш, за по-сигурно. А пищова ще ти го върнем, не се коркай.

— Кой си ти?

— Аз ли? — Престъпникът погледна учудено Чик. — Юра не ти ли каза?

— Това е Алберт Генадиевич — плахо измънка Чик.

— А по прякор? — попита Светлов.

— Аа, ченгето веднага надуши от каква порода съм.

— Къде си лежал?

— Има ли значение? Ти по-добре ме попитай за какво съм лежал.

— Е, за какво?

— За убийство. Точно такова ченге като тебе думнах. Е, хайде, не се впрягай, шегувам се.

— На мен ми е все тая дали се шегуваш, или не. Ще те спипам аз, ще те арестувам и тогава ще разбера всичко за тебе.

— А, няма нужда! — жлъчно му се подсмихна престъпникът. — Няма нужда да ме плашиш с ареста и следствието. Избий си го от главата.

— Всички казват така, докато не ги вкарат на топло зад решетките.

— Само недей да ме заплашваш, боклук такъв, недей. Че хич не ги обичам тия работи, да знаеш.

— А какво обичаш?

— Обичам да предупреждавам такива отракани ченгета като теб да не си пъхат носа там, където не им е работата.

— И много ли си предупредил?

— Това не те засяга. Но виж, един вече почива в гроба. Схващаш ли?

— Сега пък ти ме заплашваш.

— Не те заплашвам, а те предупреждавам. Ръцете ни са дълги, ченгенце, ще те стигнем навсякъде. Зад мен стоят много, ама много влиятелни и уважавани хора. И бъди сигурен, дори да те убия, ще ми се размине.

— Надявай се ти!

— Добре де, стига толкова празни приказки, да караме по същество. С една дума, предупредил съм те, а пък ти прави каквото щеш. Но имай предвид, че само да се опиташ да припариш до нас, и вече си мъртвец.

Игор само се подсмихна ехидно. Много пъти досега му се беше налагало да чува подобни заплахи и винаги бе постъпвал така, както му повелява дългът. И колко такива тарикати като този сега си излежават присъдите. А пък той е жив и здрав и си живее спокойно до ден-днешен.

— Свърши ли?

— Свърших — кимна мъжът.

— Тогава да си тръгвам.

— Тръгвай си. И да не забравиш какво ти казах.

— Е, разбира се. Само за теб ще си мисля и няма да мога да спя. Върнете ми пистолета.

— Утре сутринта ще го намериш в пощенската си кутия.

— Абе ей, виж какво!

— Ще си получиш пистолета утре сутринта, това е — отсече мъжът. — Недей да говориш много, че може и без него да останеш…

— Добре де, щом казваш утре, значи утре. — Игор стана от пейката, погледна Чик и поклати неодобрително глава: — Как можа?

Защо го беше предал?

— Амии така стана… — Онзи чак се разтрепери от страх.

— Виж ти.

Игор обърна гръб и се запъти към колата си. Тъкмо беше стигнал края на алеята, която излизаше на шосето, и прозвуча изстрел.

С подкосени крака, той се върна към пейката и видя Чик проснат на земята. Под светлината на лампите се виждаше много ясно как върху ризата му в областта на сърцето се уголемява кърваво петно. Беше мъртъв.

До него беше захвърлен пистолет. Беше неговият „Макаров“, все още топъл. Значи бяха стреляли с него.

Какво направиха тези говеда! Беше чиста проба накисване…

Той взе пистолета с треперещи ръце, пъхна го в кобура и с бърза крачка се насочи към колата.

Скоро си беше у дома. Толкова бързаше да се обади по телефона, че даже беше забравил да затвори вратата.

Телефонът беше на масичка в хола. Игор мушна пръст в шайбата за набиране. Трябваше спешно да се свърже с Льова Вершинин — най-добрия му приятел и партньор, на когото винаги може да се разчита. Той щеше да му помогне да се справи в тази сложна ситуация.

От другата страна веднага вдигнаха слушалката.

— А, боклуче, ти ли си? — чу се подигравателният глас на Алберт Генадиевич.

Какъв беше този номер?

— Ти?! — едва не подскочи от недоумение Светлов.

— Да, аз. Изненадах ли те? Не се впрягай, ченге, всичко е точно. Не сме стреляли с твоя „Макаров“.

— Ще те пипна, мръсно копеле! Ще съжаляваш, че си се родил изобщо.

— Значи нищо не си разбрал. — Изведнъж гласът на Алберт Генадиевич стана смразяващо студен. — Май не ти стана ясно, че това не е шега. Че си имаш работа със сериозни хора.

— Това го разбрах. Трудно е да се излезе на глава с вас. Но бъди сигурен, измет такава, че ще се добера до теб и твоите босове и ще гризнете дръвцето в панделата!

— Много жалко, че не успях да те убедя, милиционерче.

— Много жалко, че си загубихте толкова време на вятъра. Запомни, гад такава, че с нищо не можеш да изплашиш капитан Светлов.

— Ще те спре само куршум в челото — със зловещ гробовен глас каза Алберт Генадиевич.

— Стига си ме плашил!

— Вече не те плаша. От това ефект няма.

Изведнъж телефонът отсреща започна да дава заето.

— Не те плашат! — неочаквано каза някой зад гърба му.

Светлов се обърна и видя някакъв младеж — лицето му сякаш беше от камък, очите му изразяваха смразяващо коравосърдечие, а в ръцете си държеше пистолет със заглушител, насочен надолу. Засега.

Какво да прави? При цялото си желание не можеше да даде отпор на противника. Нямаше да успее да извади пистолета си, а и всъщност нямаше пистолет у себе си. Беше го скрил в мазето на блока, за всеки случай. И без това беше оцапан с кръв и щяха да го открият много лесно. Но можеше да каже, че е загубил пистолета си. По-добре да го изгонят от органите на реда, отколкото да попадне зад решетките.

— Кой си ти? — попита строго Светлов.

— Килър — с потресаваща откровеност отговори момчето.

Нямаше намерение да си губи времето с празни приказки и бавно насочи пистолета към него. В бездушните му очи Светлов видя смъртната си присъда.

Но изведнъж обстоятелствата се промениха. Зад гърба на наемния убиец се мярна някаква сянка, чу се тъп удар, килърът потрепна, главата му се килна настрана и той се свлече на пода. Пистолетът се изплъзна от ръката му.

Светлов въздъхна с облекчение. Вершинин му беше дошъл на гости точно навреме.

Но не беше Вершинин. От тъмния коридор в стаята влезе някакво момче. В ръцете си държеше парче арматурно желязо.

Приближи се до наемния убиец, погледна го в лицето и взе пистолета от пода.

— Извинете, Игор Павлович, изцапах ви килимчето! — разпери ръце той. — Опръсках го малко с кръв. Добре че не е моята.

Само това липсваше сега, да му се извинява.

— А, ти ли си. — Светлов го позна.

Беше Никита със странната фамилия Брат. Братокът от групировката на Капитана и Бичмето. Но кой дявол го е накарал да дойде тук? Че отгоре на всичко с арматурно желязо в ръка…

— Ами аз, Игор Павлович — с половин уста се усмихна Никита. — Извинете, че така…

Че той не му се извинява, а направо му се подиграва!

— Как се озова тук?

— Ами забравили сте вратата отворена… Или този я е отворил? — каза той, посочвайки лежащия на пода наемен убиец.

— Ще я видим ние тази работа.

Игор направи решителна крачка към Никита, но веднага се натъкна на дулото на пистолета, който той току-що беше взел от наемния убиец.

Светлов се ядоса, но не на Никита, а на себе си. Как можа да направи такава грешка, защо не взе пистолета преди него? От парчето желязо ли се изплаши?

— Отдръпнете се назад, ако обичате. И седнете в онова кресло ей там — каза Никита и посочи далечния ъгъл на стаята. — И ще ви помоля да стоите кротко… Че да ви кажа, не обичам да гледам кървища.

— Не бих казал. — Игор неволно отстъпи назад и послушно седна в креслото.

— Не трябва да се държите така с мен. Като че ли съм някакъв опасен престъпник, ей богу.

— За какво си дошъл?

Светлов нямаше нищо против да поеме инициативата и да вземе ситуацията под свой контрол, но нямаше никаква възможност за това. Всички обстоятелства бяха против него.

— Ами дойдох да си поговорим за нещата от живота. Знаете ли, много ми се искаше да разбера как го правите това. — Никита го погледна със злобна насмешка, в очите му се четеше враждебна студенина.

— Кое как го правя?

— Ами как успявате да накисвате хората. Какво лошо съм ви направил?

— Ти си мутра.

— Дори и да съм мутра, какво, да не би да не съм човек?

— Ненавиждам гадовете като теб.

— Това си е лично ваш проблем. Но защо трябваше точно мен да насадите на пачи яйца?

— Да не си дошъл да ме убиеш? — директно го попита Светлов и в очите му проблесна ярост. Нямаше намерение да се унижава пред този престъпник.

— Вие пък, защо веднага решите, че съм дошъл да ви убия? Да не би да ви приличам на някакъв главорез?

— А какво, да не би да не е така? Защо дойде при мен с желязо в ръка?

— Ами предчувствах, че сте в беда, Игор Павлович. Че вие нали не сте просто ченге, а ченге-палач. Задължително ще се намерят желаещи да ви пратят на онзи свят. И както виждате, не съм сгрешил.

— Хайде, стига си ме баламосвал. Казвай за какво си дошъл. Какво искаш да разбереш?

Никита се вгледа в него много внимателно. Нито един мускул на суровото му лице не трепна.

— Защо ми подля вода така гадно? — попита го грубо.

— Щом съм го направил, значи така е трябвало.

— Кой предаде Капитана и Бичмето?

— За какво говориш?

— Само не ми ги разправяй тия, че аз съм ги предал. Кой ги предаде, казвай! — Никита се приближи до него и опря дулото на пистолета в челото му.

— Е…

— Слушай бе, нещастник! — презрително се подсмихна Игор. — Я недей да ме плашиш! Пъзльо. Не ме е страх от смъртта. Никога не ме е било страх от нея и сега не ме е страх. Стреляй, ако можеш.

— Мога.

— Не се и съмнявам.

— Само че няма да го направя. Не знам защо, но ми се струва, че си свестен тип. Въпреки че си гаден кучи син.

Никита направи крачка назад и свали пистолета.

— Кучи син ли?

— А как да те нарека, след като ме насади така гадно?

— Нали ти казвам, така трябваше, така и стана. Обстоятелствата го изискваха. Нали съм ченге. И то не просто ченге, а ченге до гроб. Мачкал съм и ще продължавам да мачкам престъпниците. С всички възможни средства. Ако нямам оръжие, с голи ръце ще ги задуша. Ако ръцете ми се сковат, със зъби ще ги разкъсам.

— А защо е тази омраза?

— Ами защото ти никога не си виждал жени, на които мутрите са прерязали гърлото. Никога не си плакал над гроба на дете, което тези гадове първо са изнасилили, а после зверски са убили. Ако знаеше какви отвратителни гадости вършат тези твои братоци, никога не би се свързал с тях. Всъщност има ли смисъл да говоря, и ти си същият като тях.

— Не, аз не съм като тях. Никога не съм убивал човек. Този… — Той посочи наемния убиец. — … ми е първият.

— Този не заслужава съжаление.

Никита приклекна, заставайки на коляно, сведе се над тялото и провери пулса на килъра, опипвайки шийната му артерия.

— Е-хе-хе, ами че той диша. Жив е. Издръжлив се оказа.

— Трябва да му окажем първа помощ.

Убиецът беше със спукан череп. Трябваше да се провери дали няма опасност за живота му.

— Къде имаш аптечка?

— В банята.

— Далече е. Няма да те пусна. Дръпни чаршафа от дивана ей там. С него ще го превържеш. И без глупости.

Гласът на Никита звучеше строго и непоколебимо. Това хлапе явно знаеше много добре какво прави. Може да го убие, без даже да му мигне окото.

Светлов разкъса чаршафа и превърза главата на убиеца. Но не знаеше защо прави всичко това. Не му беше жал за килъра, въпреки че всъщност той беше ценен източник на информация. Въпросът бе в друго — дали Никита няма да убие самия него. Прекалено подло бяха постъпили с него. Не трябваше така.

Никита накара Светлов да се върне на мястото си.

— Между другото, що се отнася до децата — каза той, — деца не съм убивал и нямам намерение да го правя. По принцип никога никого не съм убивал. Още повече че смятам да изляза от играта.

— Това вече сме го чували. Тия бабини деветини ни ги разправяше още когато те прибрахме за първи път.

— Честно казано, мога да те гръмна само заради онзи първи път. Тебе някога душили ли са те с плик на главата, а?

— Случвало се е. Точно такива мутри като теб са го правили. Само че на не мен, а на мой колега. Между другото, намериха го мъртъв, с плик на главата.

— Не съм го направил!

— Това няма значение.

— Добре де, за първия път е ясна работата. За него ти прощавам. Но виж, за това, че ме насади така, не мога да ти простя.

— Нали ти казвам, че така трябваше да стане.

— Ами да взема да те гръмна тогава, а после ще кажа, че така е трябвало да стане… Ама не мога. Няма смисъл от това.

— Правилно, няма смисъл. Затова се махай. Махай се, докато не съм се ядосал.

— Но няма къде да отида — разпери безпомощно ръце Никита. — Мутрите ме търсят. Заради теб.

— Никой не те търси. Всички големи риби от твоята групировка са окошарени. Останаха само дребните, а те няма да се занимават с теб сега. Ще гледат да спасят собствената си кожа.

— Още никого не сте пуснали?

— Е, как така никого? Теб нали те пуснахме.

— Точно така, мен ме пуснахте, за да ми подлеете вода. Значи никой не ме търси. Но това е само засега, нали така? Няма да можете да се преборите с Капитана.

— И защо не? Нашите момчета доста са му набрали за това, че загинаха двама колеги. А те имат жени, деца…

— Злобата отминава и се намесват парите. Капитана и Бичмето имат достатъчно финансови средства, за да откупят свободата си.

— Може и така да е. — Кой знае защо, Светлов изобщо не се опита да му противоречи.

— Ще излязат на свобода… и ще ме убият.

— Напълно възможно е.

— И ти не искаш да ми помогнеш?

— Не.

— Ама аз ти помогнах — тежко въздъхна Никита. — Може би все пак ще кажеш кой предаде момчетата.

— Няма да ти кажа.

— Говедо си ти, ето какъв си!

Никита говореше така от отчаяние, не от злоба.

Игор видя, как се обръща към вратата и с посърнало лице тръгва към изхода.

Тръгва си. Остави го жив.

— Ей, чакай малко — спря го в последния момент.

Изведнъж му се прииска да помогне на това хлапе. Все пак не беше чак такъв мерзавец.

— Какво искаш?

— Капитана и Бичмето ги предаде едно твое приятелче.

— Кой по-точно? — оживи се Никита.

— Няма да ти кажа. Но ще ти дам повод за размисъл. Кой от бригадата ти има зъб?

— Гирата ли? — попита Никита, след като помисли малко.

— Ами не знам — повдигна рамене Светлов. — Честно казано, не знам. Други ченгета водят разследването за вашата групировка. Аз работя по случая само ей така, от време на време. Макар, разбира се, да знам някои неща.

— И по-конкретно?

— Ама и ти си един, момче! Да не мислиш, че всичко ще ти кажа? И ще изложа на риск колегите си? Няма да стане.

— Значи сред нас е имало доносник на ченгетата.

— Не е имало. Но се появи. Между другото, и ти можеше да бъдеш. Но не стана.

— А за разчистването на сметки с Чугунов? Кой ни издаде?

— Точно Чугунов ви издаде. Всичко си изпя. Той, между другото, е дал официални показания срещу вас. Ще притиснат в ъгъла вашия бригадир.

— А доносникът от нашите ще даде ли показания?

— Той вече ги даде. Неофициално. Но няма да го привикваме като свидетел по делото.

— Добре сте го измислили. Ако се окаже, че Капитана не е за вашата уста лъжица и се наложи да пуснете и останалите момчета, всичко ще си остане постарому, но за сметка на това вече ще си имате доносник в групировката, който да работи за вас.

— Може и така да е. А може и да не е.

— Какво искат да лепнат на Капитана и на останалите?

— Въоръжено нападение плюс незаконно притежаване на оръжие и открити наркотици у всеки.

— У всеки?

— Постарахме се. Всичко е официално оформено. С протоколи, свидетели…

— Защо у мен не откриха нищо тогава?

— Не сме предполагали, че ти и твоите дружки сте чисти. Не се ориентирахме навреме в ситуацията. Точно затова си на свобода. И твоите приятелчета също. Онези, от твоята бригада.

— Витал? Вовата? Гирата…

— Вовата, Гирата — заядливо повтори Игор. — Тях ги пуснаха. Но виж, Витал търка нара в следствения изолатор. Нали ти казвам, че го притиснаха за изнудване на пари от господин Чугунов. Между другото, теб не са те подвели под отговорност по случая. И Гирата също. Така че прави си изводите, момче.

— Значи е той, гадината!

— Може и той да е. Накратко, казах ти всичко, което знам. А пък ти прави каквото искаш. Няма да ти давам съвети. Че ще вземеш после да дадеш показания срещу мен. Е, какво, върнах ли ти жеста?

— Абе не ми трябват твоите жестове. А за информацията ти благодаря все пак.

— За повода за размисъл, искаш да кажеш — уточни Светлов.

— Да де, за повода за размисъл. А сега отговаряй без заобикалки!

— Аа, писна ми вече от тебе!

— Не се ядосвай. А се оправдавай. Защо трябваше да ме насадите толкова лошо?

— Ама ти си бил голям досадник.

— И все пак?

— Добре де, ще ти кажа. Твоето приятелче го пожела. Каза на теб да подлеем вода, а той да излезе чист от цялата работа.

— И вие, разбира се, на драго сърце решихте да му направите услуга.

— Е, не на драго сърце, но идеята не беше лоша. Защо да излагаме на опасност наш човек? А пък приятелчето ти с удоволствие те изпорти. Или по-точно със злорадство. Не знам дали мога да се изразя така.

— С педерастично удоволствие — така го кажи…

— Може и така да е — каза с насмешка Игор.

— Гирата ли беше? — попита директно Никита.

— Да, той — кимна утвърдително Светлов.

— Веднага да беше казал. Само си загубихме времето с приказки. Ще трябва да се погрижиш за този нещастник тук. — Никита посочи наемния убиец.

— Ще трябва, да.

— Ами запретвай ръкави тогава.

— Чакай малко, искам да те питам нещо.

— Кажи!

— Отдавна ли ме следиш?

— От два дена. Лесно те открих. Наблюдавах блока ти. Затова не ми убягна от погледа и този нещастник.

— Благодаря ти още веднъж.

— Няма за какво.

Никита изчезна също толкова внезапно, колкото се и появи.

Светлов стана от мястото си и се приведе над убиеца — беше жив. Край, Никита е вече минало, сега му предстоеше да се залови с наемния убиец и поръчителите. И то сериозно да се заеме с тях.

Гирата беше пиян. Не чак като прасе, но се носеше като майска песен из улицата. Прибираше се вкъщи с компания, с някаква проститутка. Че кое порядъчно момиче ще спи с това мръсно говедо? С него беше и някакъв бияч — едро добиче с юмруци като топузи и тъп поглед.

Никита вървеше като сянка по петите им. Още докато следеше капитан Светлов, разбра, че притежава удивителната способност да остава незабелязан от обекта на преследване.

От Светлов Никита получи доста ценна информация — че Гирата е доносник. Той беше предал момчетата и бе подлял вода на самия него. Сега просто трябва да се възползва от това както трябва. А именно да принуди подлеца да си признае.

Никита реши да не протака нещата излишно и веднага се зае с издирването на Гирата.

Даже не успя да си почине като хората, да си изпере мръсните дрехи. И нищо чудно, че сега приличаше повече на някакъв бездомник, отколкото на боец от криминална групировка. А и миришеше гадно. Освен това беше гладен като вълк, а в джоба си имаше само някакви жълти стотинки.

Затова пък нямаше проблеми с оръжието — пистолетът, който задигна от наемния убиец, беше доста добър. Страхотно пушкало — сигурно не е официално регистрирано — „Глок 17“. Вече беше виждал подобен пистолет и знаеше, че той е мечта за всеки професионален убиец. В пълнителя има седемнадесет патрона, а е лек като перце. Освен това стрелбата му е много точна, има и заглушител.

В случая с Гирата той нямаше намерение да пуска патлака в действие. Но ако се наложи… Давещият се, се хваща и за сламката, за да се спаси. А Никита в момента потъваше и Гирата беше като спасителен пояс за него. Трябва да го накара да се разприказва. Ще запише признанието му с един старичък диктофон. Купи тази бракма на пазара за жълти стотинки — в момента имаше голяма нужда от тази вехтория.

Гирата нямаше намерение да се крие от когото и да било. Пуснаха го от ареста и той веднага се прибра в апартамента си.

И Вовата беше на свобода, но той се бе запилял някъде. Може да бе отишъл в някой курорт или пък при роднини в провинцията. Явно се е почувствал неудобно — ченгетата затвориха почти всички момчета от групировката, а той си се шляе на свобода. Затова пък на Гирата изобщо не му пукаше. Чувстваше се като герой. Нещо повече, даже имаше наглостта да отиде на свиждане на Капитана. Поприказваха си за нещо в стаята за свиждане и като че ли той пое функциите на главатар.

Ченгетата не бяха прибрали всички момчета от групировката, около двадесет биячи бяха останали на свобода. Именно тези добичета Гирата беше събрал около себе си и ги накара да продължат да пазят териториите на групировката, да ги държат под контрол. Момчетата се скъсваха от работа — къде ти толкова малко хора ще се справят с всичко. А пък Гирата го беше ударил на гуляй. Ами че как иначе, нали стана голяма работа, голям бос. Нека черноработниците да бачкат, а той като шеф ще си пие водката и ще ходи по жени.

Пръв във входа влезе телохранителят. Като всеки професионалист, той се качи пеша до четвъртия етаж, след това провери и горния етаж и накрая слезе до входа.

— Чисто е, може да се качвате — гордо съобщи той на Гирата.

Така го каза, сякаш не просто беше проверил дали някой не се крие във входа, но лично беше изпотрошил кокалите на поне десетина наемни убийци.

— Окей! — каза Гирата и делово му махна с ръка.

Момичето, което се беше увесило на врата му, замалко не се напика от кеф. Ами че как иначе, нали ходи с такъв готин мъжага. Нали Гирата е супер гангстер! Същинско страшилище за всички момичета и момчета. Истински злодей.

Само че голямото му самочувствие го беше заслепило. Даже не можа да забележи Никита. А той седеше съвсем спокойно на около двадесет крачки в една метална беседка. Мястото беше хубаво за наблюдение, в беседката нямаше никого, беше заобиколена с храсти, светлината на уличните лампи не достигаше до нея и именно поради това беше тъмна.

Гирата и момичето се скриха във входа. А биячът се насочи направо към беседката. Седна, запали цигара и не обърна никакво внимание на Никита. Гледаше към прозорците на четвъртия етаж. Чака лампата в апартамента на боса да светне.

— Ето, светна! — каза Никита.

— Ъхъ, светна — съгласи се биячът.

И в този момент му просветна. Бавно загряващ реотан, леко дебилен.

— Ее, а ти кой си? — изведнъж подскочи той.

— Аз ли? — подсмихна се злорадо Никита. — Аз съм наемен убиец.

— Какъв наемен убиец? — шашна се бабаитът.

— Ами ей такъв, какъвто ти трябва на тебе. — В ръката му се появи пистолет. — Искаш ли да живееш?

— Ама чакай, к’во правиш бе?… — Краката му направо се разтрепериха от страх.

Никита пристъпи към него и мушна ръка под сакото му. Точно така, в кобура на хълбока му имаше пистолет ТТ. Прибра му го, естествено.

— Пак те питам, искаш ли да живееш?

— Абе изобщо да…

— И от к’ъв зор тогава си станал бияч? Искаш да се правиш на тарикат, а да умреш хич не ти стиска, а?

— Недей така бе, човек! — захленчи биячът.

Никита реши да не се гаври повече с него, че още малко и ще вземе да се натропа в гащите от страх.

— Трябва, Федя, трябва… Добре де, да вървим.

— Къде?

— При шефа ти.

— За какво?

— Да пием по един чай.

— Ама той е с мадама.

— Значи и мадамата ще я почерпим с чай. Да тръгваме.

— Аз не мога.

— Ако не можеш, ще те принудя!

Никита се сети за стария изпитан метод за превъзпитание в казармата и му вкара един юмрук в слънчевия сплит. Улучи момента и го удари точно когато издишва. Момчето се преви от болка, но не извика, само изстена глухо.

— Другия път няма да те удрям, а направо… — Никита болезнено притисна дулото на пистолета в тила му. — Направо ще стрелям… Е, какво, тръгваме ли?

Биячът се подчини и тръгна послушно с него към входа на блока, качиха се на четвъртия етаж с асансьора. Лицето му беше пребледняло като на мъртвец, устните му загубиха цвят и се сляха с лицето, а погледът му изразяваше панически ужас. А само преди малко беше толкова отракан… Изслуша внимателно инструкциите на Никита, послушно кимайки с глава.

Никита позвъни на вратата. Всичко останало беше възложено на бияча.

— Мътните ви взели, мамка му! — чу се глас отвътре.

— Аз съм, Матвей Иванович.

Голям майтап — Матвей Иванович бил… Отвътре го напъна смях.

— Ти ли си, Скръндза? Разкарай се някъде! Зает съм сега!

— Абе такова… Капитана се върна…

— Какво?!

— Абе Капитана… Каза да отскочите при него.

— Аа, ча’й малко!

Чу се завъртане на ключа в ключалката.

Явно, преди да отиде при Капитана, Гирата искаше да погледне още веднъж как изглежда телохранителят му, да прецени пазарния вид на стоката. Нали не можеше да се яви пред боса с някакъв смотан мухльо.

Веднага щом вратата се отвори, Никита удари силно бияча в тила с ръкохватката на пистолета и го натика вътре. Помете като ураган и Гирата навътре в апартамента. Без да му даде възможност да реагира, му нанесе серия крошета — в главата, в гърдите, в главата… Гирата се олюля, губейки съзнание. Боксьорската серия завърши с мощен удар в слънчевия сплит. Гирата се строполи в краката му като чувал. На Никита даже му се строи, че нещо цопна в панталоните му.

Отиде спокойно до външната врата и я затвори.

— Ааа! — чу зад гърба си женски писък.

Приятелката на Гирата стоеше до вратата на стаята. Беше чисто гола. Пищеше, стиснала здраво очи, лицето й изразяваше някакъв див ужас. С широко отворената си уста изглеждаше доста смешно отстрани. Но не пищеше много силно. Сякаш гласовите й струни не работеха с пълен капацитет. Като че ли беше надула гайдата само за вид. Никита остана с впечатлението, че момичето преиграва.

Той се доближи до нея и докосна с пръст зърното на дясната й гърда. Сякаш натисна бутон. Изведнъж момичето изключи алармата и затвори широко отворената си уста. Затова пък широко отвори очи. Те бяха някак замъглени, сякаш опиянени от наркотик. По дяволите, ами че тя е напушена. Или даже се е боцкала.

— Абе ти тъпа ли си, а? — кресна й Никита.

— Тъпа съм — глупаво му се усмихна тя и закима с глава. — Тъпа съм, тъпа…

— И какво ми се разхождаш по гол задник? Я ходи се облечи!

— Е, ти пък веднага да се обличам… А кой ще ме чука, Пушкин ли?

Тая жена е луда! Никита въздъхна тежко и я зашлеви. Момичето се олюля, очите й се наляха със сълзи и погледът й мигновено изтрезня, стана злобен, но разумен. Даже се появи страх в него.

— Казах, да те видя облечена.

— И после какво? — плахо, но някак предизвикателно попита тя.

— После сядаш в креслото и си затваряш устата. Е, ушите можеш да не си запушваш. Поканена си на съдебно заседание.

— На какво заседание?

Никита не й отговори. Той се приближи до Гирата. Онзи вече беше започнал да се съвзема. Беше с дънки, но гол до кръста. Беше си сложил презраменния кобур на голо, а от него се показваше чисто нов ТТ. И за какво му беше това? За да се направи на герой пред момичето? Никита му взе пистолета, свали му кожения колан и сръчно му завърза ръцете зад гърба. Същото направи и с бияча. Отгоре на всичко им свали чорапите и им запуши устите с тях.

По ред на номерата ги вкара в хола. Момичето вече седеше в едно кресло в далечния ъгъл на стаята. Разумът в погледа й пак се бе изпарил и на лицето й бе изписана същата глуповата усмивка. Отгоре на това се въртеше неспокойно в креслото. Явно много й се искаше да я оправят. Никита даже я съжали — да й развали такава хубава вечер. Въпреки че, я чакай малко…

— Отдавна ли си с този? — попита я, сочейки Гирата.

Той вече се беше съвзел и изплашено гледаше към Никита, и по-точно пистолета в ръцете му.

— Не, днес се срещнахме.

— Значи смятай, че ти е провървяло. Иначе такива гадости щеше да ти лепне. Че това не е човек! А пълен изрод.

В очите на Гирата, освен страх и отчаяние, започна да кипи и злоба.

Диктофонът вече беше сложен на масата, пъхнат в плик. Никита се доближи до него и незабелязано натисна копчето за запис. След това се наведе над Гирата и извади натъпкания в устата му чорап.

— Педал! — чу вместо благодарност.

— Кой е педал, а? — Никита злобно присви очи и се втренчи в него.

Гирата не издържа погледа му и извърна очи. Мълчеше, но устните му се движеха беззвучно, нареждайки всякакви проклятия.

— Е, защо млъкна? — грубо го попита Никита. — Нямаш какво да кажеш ли?

— Не говоря с доносници — прецеди през зъби Гирата.

— Ааа, значи, аз съм бил доносникът. Виж ти… И кого съм наклепал тогава?

— Ти предаде Капитана. И Бичмето. Ще те загробят, да знаеш.

— Аа, не, братле, Капитана и Бичмето ги предаде ти. Искаш ли да ти разкажа какво точно е станало? Ченгетата са те окошарили, принудили са те да се разприказваш и ти си се разпял. И си ги предал.

— Ник, дрънкаш пълни глупости — ехидно се подсмихна Гирата. — Ти ги предаде.

— А, не, мой човек. Ти си поставил условие на ченгетата, ако предадеш едрите риби, да ти отърват кожата. И цялата вина да падне върху мен. Мен ме натопиха, а ти уж си чист. Само че не ти стана номерът, драги. Издадоха те.

— Кой? — неволно се изпусна Гирата.

— Питаш кой? — злорадо се подсмихна Никита. — Значи има кой да те издава.

— Само не ми прилагай полицейски трикове — избоботи Гирата.

— Няма смисъл да пиеш минерална вода, след като черният ти дроб вече е отишъл. А теб, говедо такова, те предадоха ченгетата. Същите, които ми подляха вода. По-точно единият от тях. Между другото, смятам да го събера с Капитана. И с Бичмето. Аз не съм балък, Гира. И няма да седя и да чакам просто така Капитана да ми прочете присъдата. Той ще ми поиска обяснение и аз ще му кажа всичко. Ще му кажа всичко както си е било. Ще обвиня теб, ченгето също. Не, Гира, не си мисли, че си най-умният на този свят.

— Няма никакво ченге. Опитваш се да ме преметнеш. Не съм правил никакви сделки с ченгета и никой не те е натопил. Ти просто си предал всички.

— Ами тогава как ще обясниш това, което си казал?

— Какво съм казал?

— Попитали са те кой да обере пешкира и ти си им казал: „Абе дайте Ник да го натопим. Той и без това ми лази по нервите, гадината…“ Казвал ли си подобно нещо?

Никита сякаш бе осенен от криминалната муза. Изведнъж ясно видя кабинета на следователя, в който са разпитвали Гирата. Инспекторите — със смръщени лица, а Гирата трепери от страх, но в очите му проблясва тиха злоба. И след малко накисва Никита. Такъв е той, казва, онакъв е…

— Имало ли е такъв разговор, питам те?

Гирата мълчеше изплашено.

— Ченгето каза, че е имало. Защо ме мразиш толкова? — Повдигна лицето на Гирата и набута дулото на пистолета в устата му.

— Е, помияр, отговаряй! Имало ли е такъв разговор, или не?

Гирата кимна утвърдително с глава. Никита извади пистолета от устата му.

— Значи все пак е имало. Това е добре. По-точно, зле. Свършено е с Капитана и Бичмето. — Нито за минута не забравяше, че диктофонът е включен. — Казват, че няма да свидетелстваш срещу Капитана и Бичмето. Защо?

Гирата само мълчеше мрачно. Явно вече вярваше, че Никита наистина се е срещал с ченгетата. Иначе откъде можеше да знае такива подробности.

— Ще ти кажа, защо. Капитана и Бичмето ще бъдат обвинени за незаконно притежаване на оръжие и наркотици. Точно с това обвинение ще ги хвърлят зад решетките. Но нали все пак могат и да се извъртят някак и да се измъкнат. Знаеш, че такива неща стават доста често. Протоколите за задържането могат много лесно да изчезнат от сейфа, свидетелите изведнъж могат да забравят показанията си. А след това адвокатите ще направят всичко възможно, за да ги измъкнат. Ще се появят благодетели, които да пожертват голяма сума за пускането им под гаранция. И Капитана и Бичмето ще бъдат освободени. А после и всичките им мутри. И край, отново цялата групировка е налице, колелото ще се завърти отново. А на ченгетата им трябва информация какво се случва вътре в нея. И ще я получат. Някой си господин с фамилия Гирин, с първо и второ име Матвей Иванович ще им тропа всичко. Троп-троп-троп… А следващия път, когато отново приберат всички, ще насадят поредния балък. Ако не съм аз, ще е някой друг. А нашият Гира ни лук ял, ни лук мирисал. Доносникът си ти, Гира. А и физиономията ти е на помияр!

— Ще те удуша, изрод такъв! — изрева отчаяно Гирата.

— Няма да ме удушиш — поклати заканително глава Никита. — А аз ще го направя ето с тези две ръце.

Очите на Никита се наляха с гняв, сякаш всеки момент щеше да го убие, и отново набута заглушителя на пистолета в устата на Гирата.

Гирата се дръпна ловко и освободи устата си.

— Недей! — викна и се оцъкли като обезумял.

— Няма недей! Много добре знаеш как се постъпва с доносниците. Освен това ме натопи. Между другото, защо точно мен? Аз ли те дразнех най-много от всички? Аз ли бях най-безобидният в нашата петорка?

Гирата закима утвърдително.

— А и нали те опозорих пред всички в сауната, дръпнах те от момичето и те метнах в басейна.

— Извинявай, братле! — завайка се Гирата. — Не беше нарочно…

— Я виж ти! Страхотно, няма що! Не било нарочно. Боклук си ти, Гира. Предаде момчетата.

— Така стана… Не беше нарочно… Ченгетата замалко да ме пратят в гроба…

— Добре де, няма да те закачам. Капитана да си разчиства сметките с теб. Нека той те очисти. А аз ще си измия ръцете. Да, между другото даже не си и помисляй да ме преследваш. Само да припариш до мен, и лично ще те предам на ченгетата. Или вече забрави как преряза гърлата на ония момчета? Случаят още не е приключен. Е, стига, чао засега.

Никита взе плика от масата и се насочи към вратата. Преди да излезе от стаята, се наведе над неподвижното тяло на бияча, той все още беше в дълбок нокаут, но имаше пулс.

По принцип трябваше да тегли куршума на Гирата, но не искаше да си взима грях на душата заради някакъв боклук. Вече имаше запис с признанията му. Това беше достатъчно. Нека Капитана си разчиства сметките с това мръсно копеле. Гирата сигурно ще си омете крушите от града, ако ли пък не, проблемът си е лично негов. Ако изчезне, нека Капитана да си го търси.

Никита вече се беше отдалечил доста от блока, когато изведнъж се сети за момичето. Трябваше да я вземе със себе си.

Гирата се изяждаше от злоба. Задушаваше се от ненавист. С голямо удоволствие би прекършил врата на това мръсно копеле Ник.

Намрази това гадно хлапе още от първия ден, в който се появи в групировката. И не толкова защото той не му позволи да довърши момичето в сауната и го изложи пред всички, а по-скоро защото този сополанко беше с цяла глава по-горе от него. Притежаваше някаква особена вътрешна сила, беше съвсем спокоен и уверен в себе си. И тази негова иронична усмивчица направо го вбесяваше. Струваше му се, че това момче чете всичките му мисли. Беше готов да му избоде очите, стига да не вижда повече този умен поглед, на който нищо не можеше да убегне. Той просто ненавиждаше Ник, ненавиждаше го до дъното на душата си. Беше готов да го предаде на ченгетата още първия път, когато ги арестуваха по подозрение в убийството на тримата бизнесмени. Още тогава искаше да прехвърли вината върху Никита. Но тогава момчетата от бригадата щяха да дадат показания срещу самия него, Гирата. Само затова тогава мълча и не се огъна под натиска на ченгетата.

Не му стигнаха силите обаче да издържи втората им атака. Потрошиха му кокалите и той се пречупи. А след това му предложиха да им сътрудничи. Той нямаше друг избор, освен да приеме предложението. В замяна му обещаха да натопят Ник. Негова беше идеята да му погодят този подъл номер. Беше много доволен от себе си. Уж той няма нищо общо и всички камъни — по главата на Ник.

Ченгетата не само че пуснаха Гирата от ареста, но и му помогнаха да се срещне с Капитана.

Заедно с Капитана и Бичмето бяха прибрани и всички останали авторитетни момчета от групировката. От старите кучета беше останал само той, Гирата. Винаги са го избутвали на заден план, никога не са му позволявали да заема ръководни функции. Но той беше един от основателите на групировката заедно с Капитана. Точно затова Капитана му предаде щафетата и му нареди да държи под контрол всички биячи, останали на свобода. Освен това му беше заръчал да намери Ник и да го очисти. Капитана беше сигурен, че този сополанко е предал всички.

Бе опитал да открие Ник, но безуспешно. Затова трябваше да засили активността на издирването, но някак все не му стигаше времето. Прекалено зает беше с други ангажименти. Но Ник го намери сам и го накара да се разприказва, сега Гирата е изцяло в негови ръце.

Идеше му да вие като вълк от отчаяние.

Чак сега той забеляза Гуля, поредната му пикла. Тя седеше в креслото като препарирана, втренчена безсмислено в ъгъла на стаята, сякаш нито чува, нито вижда.

— Е, к’во чакаш, мръснице? — озъби й се Гирата.

Тя се сепна и се опули насреща му.

— К’во си ме зяпнала? Развържи ми ръцете!

Гуля веднага скочи от креслото, преобърна го по корем и се опита да свали кожения колан от ръцете му. Но Ник, говедото, беше затегнал здраво възлите и тя не успя да ги развърже.

— Е, какво, кучко, май не ти стига пипето! Марш в кухнята, гадина такава. Донеси нож!

Момичето закима плахо и полетя към кухнята като стрела. Върна се с нож в ръката. Жал й беше да реже колана — беше нов, марков, кожен, но го разряза.

— Готово! — доволно каза тя, очаквайки някаква благодарност от Гирата.

Подпирайки се с освободените си ръце на пода, той се надигна и седна на дивана. Гуля му се усмихна, продължавайки да държи ножа в ръка.

— Дай ми го! — нареди й той.

Тя го погледна озадачено — нищо не можеше да разбере. Къде ти ще разбере, с тоя пилешки мозък! Затова, без изобщо да му противоречи, му даде ножа.

— Е, какво, интересно ли ти беше да слушаш?

— Какво дали ми е било интересно? — глупаво замига на парцали тя.

— Разговорът, казвам, който чу, интересен ли ти беше?

— Ами че аз изобщо не съм ви слушала…

Как ли пък не, веднага й повярва!

— Лъжеш!

— Не лъжа!

— Ще се наложи да забравиш всичко. Нали ме разбираш?

— Да…

— Но ти не можеш да го забравиш.

— Мога, как да не мога!

— Ще можеш, ако аз ти помогна. Ела тук!

Чак сега Гуля разбра всичко. Тя погледна изплашено ножа в ръцете му и цялата затрепери от страх. Понечи да избяга от стаята, но по всичко личеше, че страхът я е парализирал, не можа да направи и крачка към вратата. Не смееше и към него да се доближи.

Гирата стана, усмихна й се гнусно и рязко изтласка ножа напред — острието му се заби в корема й чак до дръжката.

Гуля извика глухо, притвори очи и безмълвно отвори уста. А Гирата заби ножа отново и с някакво яростно настървение го завъртя в раната. От устата на момичето бликна кръв, очите й се оцъклиха и станаха безжизнени. Вече не можеше да извика — предсмъртните спазми бяха притиснали гърлото й.

Тя се свлече на пода, а той продължи като озверял да забива ножа в немощно отпуснатото тяло.

— Гадина! Гадина! Гадина!

Тя отдавна вече беше мъртва. Уби я. Но Ник все още беше жив. Заслепен от ярост, Гирата сякаш убиваше него.

Накрая спря. Погледна Скръндзата, който лежеше съвсем неподвижно. Ръцете му бяха завързани с колана от панталоните му. Същият онзи Ник го беше наредил така хубаво.

Гирата се сведе над него и замахна с ножа… Но спря навреме. Стоп! Кой ще му помогне да се отърве от трупа на момичето?

Той свести бияча.

— Ти, порта такава! За какъв дявол ме предаде?

Гневът забълбука като лавата в гърдите на Гирата, всеки момент яростта му щеше да изригне като вулкан.

— Ама аз не исках да стане така — захленчи изплашено телохранителят. — Принудиха ме…

— Добре де, после ще разберем кое и как. Дай да увием тази кучка в килима. Ще я изхвърлим на бунището.

Скръндзата погледна с ужас окървавеното тяло на Гуля и го побиха тръпки.

Гирата го претърси — в кобура на хълбока му нямаше пистолет. А нали Никита беше взел и неговия.

— Къде ти е пищовът?

— Взе ми го… Убиецът ми го взе…

— Убиецът, казваш? А защо тогава съм жив?

— Не знам…

— Не знаел… — заядливо го пародира Гирата и му зашлеви един зад врата. — Хайде, захващай се с трупа.

Оня уви Гуля в килима. Съвсем наскоро Гирата си беше купил нов диван, който беше доставен в голяма найлонова опаковка. Подмяташе се някъде на балкона.

Гирата лично го донесе, за да увият килима с трупа. Но преди това извади от сейфа си пистолет. Имаше още един — тежък „Стечкин“ с вместимост на пълнителя двадесет патрона. До него Ник не можа да се добере.

Ключовете от колата бяха на масичката в антрето. Ник не ги беше взел, въпреки че можеше.

Скръндзата отиде на платения паркинг, докара бавареца до входа и отново се качи на четвъртия етаж. Навън отдавна вече беше нощ. Целият блок спеше. Затова решиха да не се бавят с изнасянето на тялото. Двамата изнесоха трупа до колата и го качиха в багажника. Скръндзата седна зад волана.

Пътуваха дълго до околовръстния път. Около половин час караха по него, а след това завиха в посока към град Митищи и отбиха встрани от пътя в някаква горичка. Не бяха се отдалечили много от шосето.

— Хайде, вземай лопатата от багажника — каза Гирата и възложи черната работа на Скръндзата.

Той започна да копае гроба. Първо старателно сряза тревата на две места. На едно място копаеше, а на друго хвърляше пръстта.

Земята беше рохкава и работата му спореше. След около час гробът беше готов. И не беше какъв да е, имаше място за двама.

— Благодаря ти, брато! — зловещо му се усмихна Гирата. — За останалото ще се погрижа аз.

— Абе аз ще я закопая.

— А кой тогава ще изкопае гроб за теб? Аз ли?

— Гроб? За мен?! Какво ти става, бе! — От ужас Скръндзата закри лицето си с ръце.

— Сам си си виновен за всичко!

Гирата насочи пистолета си към него, но не успя да се прицели.

Изведнъж в тъмнината присветна ярка светкавица на фотоапарат и заслепи очите му. И още веднъж… Гирата даже не можа да се опомни, когато някой неочаквано му се хвърли отзад. Блъснаха го силно и го повалиха на земята. Чу се щракване на белезници.

Бяха момчетата от Регионалното управление за борба с организираната престъпност.

Симпатично момиче с дебели устни и съблазнително дупенце го изгледа с пренебрежение. И даже намръщи недоволно изящното си носле. Добре поне, че нищо не му каза. Че иначе Никита щеше да й отвърне…

Писна му цялата тази галиматия с проследяването, дългото очакване и напрежението. Беше заприличал на същински клошар. Точно заради това момичето го изгледа така неодобрително. А и миришеше доста зле — в тясното пространство на входа засмърдя на умрели лебеди.

Този път не се криеше от никого. Нямаше оръжие у себе си — и трите пищова бяха скрити на сигурно място. Сега не причакваше тайно някого от враговете си, просто искаше да се срещне с един човек. И ето че този човек най-после се появи. Но не беше сам.

Игор Светлов се прибираше вкъщи с Льова Вершинин. В ръката си държеше плик. Когато спря до него, Никита чу как в плика издрънчаха бутилки.

— Виж ти, кой е тук! — протегна му ръка Игор.

— Да го вземем ли, а? — попита Льова. — Тъкмо ни липсва още един екземпляр да запълним бройката.

„Нагла рижа мутра…“

— Е, стига вече де — нацупи се Никита.

— Какво стига вече? — не го разбра Льова.

— Стига сте ми лазили по нервите! Какво съм ви направил, че пак искате да ме вземете в ареста?

— Не в ареста, бе момче. Не в ареста искаме да те вземем. А с нас, при Игор вкъщи, тримата да се почерпим — ухили му се до уши Льова.

— А, не, не мога — поуспокои се малко Никита. — Не съм във форма…

— Да ти кажа, наистина изглеждаш доста зле.

— Той ни е суперспецагент от батальона на народното опълчение — подсмихна се иронично Светлов. — Постоянно стои в засада.

— И като че ли го прави добре — кимна одобрително Льова. — Всичко е наред, момче, можеш да дишаш спокойно вече. Прибраха го Гирата. Принудиха го всичко да си признае…

Вчера през нощта Никита се бе върнал до блока на Гирата. Пристигна точно навреме. Гирата и Скръндзата точно качваха в багажника нещо тежко, загърнато в килим. Никита веднага се бе досетил какво може да е. Бе запомнил номера на колата и начаса се бе стрелнал към най-близкия уличен телефон. Бе позвънил на Светлов. Той трябваше веднага да предприеме някакви мерки.

Ето защо Никита беше тук сега — искаше да разбере какво точно е направил Светлов.

— Прав беше — каза му Игор. — Очистил е момичето и я е увил в някакъв килим. Само че не успя да я закопае. Мислеше и партньора си да пречука. Обаче ние му попречихме. Благодаря ти.

— Разбираш ли поне за какво е това „благодаря“? — попита го рижият Льова. — За това, че свали от плещите на Игор бремето на отговорността. Той подведе колега. Поднесе ти Гирата на тепсия. Гризеше го съвестта. А сега Гирата е загазил до гуша в калта. И нищо не може да го извади от нея. Дори да е братовчед на президента.

— Ще го вкарат в затвора — каза Светлов.

— Ами как иначе, убил е човек. А освен това се е опитал да убие и телохранителя си — добави рижият.

— Дали няма да се измъкне?

— Изключено.

— Значи мога да спя спокойно?

— Да, но по-добре някъде по-надалеч от Москва. Трябва да изчакаш да се уталожат малко нещата. Ето, виж Вовата например, той постъпи правилно — каза Светлов. — Замина при баба си на село.

— Откъде знаеш? — хвана го натясно Никита.

Притисна го. Хвана се за думите му. Инспекторът се изпусна за Вовата, както се казва, без да иска.

— Ние знаем всичко! — усети се веднага Игор и се опита да се измъкне.

— И още нещо ще те посъветвам — каза Льова. — Не се занимавай повече с тия мутри, нищо добро няма да видиш от тях. По-добре се захвани с някакъв бизнес например. Ако искаш, ще ти помогнем…

— Наистина, ще ти помогнем — кимна му Игор. — Ще те вземем под своя закрила. Нито един мръсник няма да посмее да те закачи.

— В смисъл, ще ми пазите гърба?

— Може и така да се каже — кимна му Льова. — Само че, разбира се, пазенето на гърба ще е безплатно. Хайде, ще поговорим за това на масата. Защо да стърчим тука насред входа?

— А, не, благодаря. Трябва да вървя.

— Е, твоя работа. — Игор равнодушно повдигна рамене. — Имаш телефона ми. Ако има нещо, обаждай се…

Значи вчерашното обаждане на Никита не е било напразно. Ако трябва да вярва на ченгетата, Гирата е загазил сериозно и за дълго. Това е добре.

Лошото е друго — че пощади това говедо. Трябваше да му тегли куршума в челото. Ако го беше направил, момичето сега щеше да е живо.

Вече си взе поука — никаква пощада за негодниците. Опасно е за околните.

Втора глава

Никита си тръгна много доволен от срещата с полицаите. Прибираше се вкъщи, при родителите си. Сега вече имаше неопровержими доказателства за своята невинност. Вече не се страхуваше нито от Капитана, нито от Бичмето. А и от Гирата нямаше причини да се страхува. Сега можеше да си отдъхне, да си почине на спокойствие.

Преди всичко ще си вземе един душ, след това ще изпере парцалите си, ще се належи на воля няколко дни на дивана, а след това ще му мисли.

Качи се безгрижно на етажа си, пъхна ключа в ключалката. Вратата се отвори. Влезе в антрето и се сблъска лице в лице с някакъв тип. Виж ти! Позната физиономия…

Беше охранителят, когото той и момчетата трябваше да укротяват в офиса на Чугунов. Само че какво прави тук?

Всичко си дойде на мястото, когато зад гърба на охранителя се появи самият Чугунов.

— Нещо не разбрах! — злобно процеди през зъби той.

— Ами не успяхме да сменим бравата — каза охранителят, без да изпуска Никита от поглед.

Той беше готов да изпълни всяка заповед на стопанина. Зае бойна стойка, сякаш всеки момент щеше да последва командата „дръж!“. Само че Никита няма да му се даде така лесно.

— Къде са родителите ми? — попита той.

— Как къде, изритах ги на улицата. Този апартамент е мой — мръснишки се изсмя Чугунов.

И кой знае защо, се почеса по големия тумбак.

— Съвсем си изнаглял май. — Никита направи крачка към него.

Стори му се, че охранителят изръмжа. Оставаше и да се нахвърли да го хапе.

— Без обиди! — озъби му се Чугунов, но предпазливо отстъпи крачка назад.

— Внимавай, че може скъпо да си платиш…

— А кой ще ми търси сметка? Ти ли?

— И защо не!

— Абе ти без твоите приятелчета си за никъде.

— А кой ти каза, че не съм с тях?

— Ами че те всичките са на топло в пандиза. Заедно с твоите босове. Хайде, омитай се, докато още съм добър.

— Че ти не си добър! Просто те е шубе да се забъркваш с мен.

— Мен ли ме е шубе?! Зъб!

Никита беше готов за атаката и затова лесно избегна удара и моментално нанесе ответен — един десен в торса и един ляв в главата. Това беше достатъчно охранителят да загуби равновесие. Накрая завърши с къса подсечка — противникът се сгромоляса тежко на пода. А сега какво…

Никита реши да си плюе на петите. Не успя да нокаутира охранителя. Само след няколко минути той ще се свести и ще му скочи пак на бой. А и самият Чугунов не трябва да се подценява — здрав мъжага е, сигурно няма да му е за първи път да се бие. А в комбина с неговия цербер е още по-опасен. Ще го очистят, ще го увият в килима и ще го изхвърлят на някое бунище.

Никита изведнъж рязко отстъпи назад, шмугна се бързо през открехнатата врата и дим да го няма.

Когато слизаше по стълбите, чу как отгоре проехтя гръмотевично:

— Само посмей пак да дойдеш, изрод такъв!

Но Никита нямаше никакви намерения да се подчини на Чугунов. Този гад пак беше отнел апартамента му и отново беше изхвърлил родителите му на улицата, за което, разбира се, ще си плати. Скъпо ще си плати…

След около час той беше в същата онази гадна дупка, в която предполагаше, че ще отидат родителите му. И позна, майка му и баща му бяха там.

Трябваше да преживеят поредния тежък удар — отново ги бяха изритали от дома им. Все още не бяха стъпили толкова стабилно на крака, че да могат да понесат този кошмар, без да се утешат с някоя бутилка водка. Но за голямо учудване на Никита и двамата бяха трезви, а и външно изглеждаха добре — с чисти дрехи, спретнато облечени. И в апартамента също всичко беше наред — подът лъснат, в кухнята чистичко, нямаше и една прашинка, нито боклуче.

— Синко! — зарадва се майка му, когато го видя.

— Научил си вече, нали? — тежко въздъхна баща му и добави: — Ех, да можехме да му пийнем сега…

— Поне съвсем мъничко — заприглася майка му.

Те отдавна да биха пийнали по „съвсем мъничко“, обаче умножено по десет, ако не и по двадесет. И щеше да се почне старата песен на нов глас. Целият процес на лечение щеше да отиде зян…

Но ангелът на въздържанието с широки рамене и юмруци като топузи не им позволяваше да пийнат и капчица.

— Ще ви дам аз на вас едно пиене! — избуча недоволно Артьом.

Той току-що излизаше от банята. Беше по долнище на анцуг, гол до кръста, с мокра коса.

— Ти си тук?! — учуди се Никита.

— Ами да — усмихна му се Артьом.

— А аз си мислех, че си се отказал…

— Напразно си си мислел така. Витал ме ангажира с тази работа. А аз го уважавам много. А и теб, Ник, също. Ама ти какво, да не са те пуснали вече?

— Ами уж…

— Или си избягал?

— Четки ли ми правиш?

— А Витал?

— Витал яката го загази. Ще му лепнат доста годинки. Заради Чугунов. Между другото, тази гадина пак ви е изгонил от апартамента.

— Същият… — мрачно каза Артьом.

— Мръсник е този Чугунов! — каза баща му.

— Изрита ни като мръсни кучета, сякаш не сме хора — закима майка му.

— Нищо, скоро ще се върнете. Ще си имаме много сериозен разговор с Чугунов…

— Ами аз… такова… — запъна се Артьом. — Опитах се да го спра, ама къде ти… Накратко, доколкото разбрах, вече има своя групировка…

— Какво означава „своя групировка“?

— Ами той си поговори с мен. „Хайде — казва, — ела при нас в бандата…“ Аз го питам: като телохранител ли? „Абе не — казва, — при нас вече всичко ще е както си му е редът. Собствения си гръб ще пазим и други ще вземем под закрила…“ Видях момчетата му. Всичките едни напомпени, със златни ланци, пръстени с печати. Мутри, с една дума… Сериозна работа.

Ето защо значи е толкова самоуверен. Предаде групировката на Капитана на ченгетата и набързо спретна своя. Сега и дяволът не може да го изплаши. Благодарение на неговите показания на Витал му лепнаха обвинение в изнудване. А и Капитана и Бичмето ще изкарат някоя друга годинка в затвора. А когато ги пуснат, самият Чугунов вече ще може да им налети с мутрите си. Нали си има вече своя групировка. Пък и криминален опит не му липсва. Едно е сигурно обаче: че изобщо не се страхува от Никита. Точно затова беше конфискувал апартамента. Отмъщаваше си, гадината.

— Е, и защо не отиде?

— Абе ти луд ли си, как ще отида? — зяпна го учудено Артьом. — Нали Витал ми обеща да ме вземе при него…

— Е, и кога ще стане това? И ще стане ли изобщо някога? А Чугунов вече ти пази място.

— Не, аз съм с Витал. Хвана ли се с някого, с него съм до край. Имам си такъв принцип.

— Принцип ли? — учудено го изгледа Никита. — Още малко, ще кажеш, че работиш само за идеята.

— Че защо да не кажа — кимна утвърдително Артьом. — Накъде без идея! Да не мислиш, че ламтя за пари?

— А не е ли така?

— Абе с парите нямам проблеми. Нашите са фрашкани с мангизи. Въпреки че, разбира се, парите също имат значение, но най-важно е протестът.

— Какъв протест?

— Ами хипитата например са протестирали, рокерите, пънкарите също. Но те са били някакви балъци, измет от кол и въже. А виж, мутрите са нещо сериозно. Ето вие с Витал например сте голяма работа, всички се страхуват от вас. Но най-важното е, че вие като че ли хвърляте ръкавица срещу целия свят. Срещу целия този мизерен свят, който направо вони.

— Ей, ти какво, да не си философ?

— Ами, по принцип не. Исках да кандидатствам във философския факултет, но размислих. Философията в университета е умряла работа. Виж, в живота е друго нещо.

— Браво бе! Направо ме разби. Скри ми шапката, казвам ти! На колко години си?

— На седемнадесет.

А изглеждаше на около двадесет. И имаше доста внушителен и сериозен външен вид. Ако срещнеш такъв на улицата, няма да тръгнеш директно срещу него, за да ти направи път да минеш, ще му направиш място той да мине. А я го виж какъв философ бил!

— Значи си готов да работиш само за идеята. Я ме погледни само. Как ти изглеждам?

— Не те разбрах, нещо не ти е наред ли? — сякаш се учуди Артьом.

— Ами вгледай се малко по-внимателно. Панталоните ми мръсни, тениската ми като парцал за под, не съм се къпал от сто години, направо на клошар приличам.

— Е, и какво от това? Да не би да е срамно? Виж, ако беше предал момчетата, ако беше те хванало шубето на срещата за разчистване на сметки, тогава разбирам. А пък телесната нечистота се измива. Освен това основният символ си е на мястото.

— Какъв символ?

— Сребърният ланец.

— Да не мислиш, че той означава нещо за мен? — направи кисела гримаса Никита.

— За мен би означавал много — без да се поколебае, заяви Артьом.

— Така ли? Така ли мислиш наистина?

— Ами да!

Прекалено голям философ беше това момче. И точно в това беше глупостта му. Приискало му се да усети тръпката да е мафиот. За което Никита хич не го беше еня. Докато за него в това беше смисълът на живота.

И можеше да се присмее на Артьом, но не му беше до това сега. Изведнъж му дойде наум една идея.

— Значи се правиш на мутра, а? Стиска ли ти тогава да му налетим на Чугунов? Направо сега. Ти и аз, само двамата.

— Ник, само кажи бе, човек! — Гласът на Артьом даже не трепна.

Да, наистина е маниак на всичко гангстерско. Пълен маниак.

— И ще ти кажа. Само че малко по-късно.

Никита в никакъв случай не идеализираше мафиотския начин на живот. Напротив, даже му се гадеше от него. Но имаше принцип — щом си се хванал веднъж на хорото, ще го играеш до край. И ще го изиграе до край, задължително ще го изиграе. Ще постигне своето. Ще го научи този Чугунов, ситно-ситно ще му заиграе той по свирката.

— Казваш, че с мангизите нямаш проблеми…

— Щом го казвам, значи е така.

— Това е добре. А какво ще кажеш да ми дадеш назаем, да кажем, около двеста долара?

— Абе нямаш грижи!

— А сега може ли?

— За какво говорим изобщо?

— Е, благодаря ти, братле!

Идеята, която току-що му беше хрумнала, прерасна в цял план. И Никита беше готов веднага да се заеме с осъществяването му. Но първо трябваше да се изкъпе, да се изпере, да си почине, а утре пак ще се залови за работа…

Намираше се в Тулска област, пътуваше към село Кутово. Кандилкаше се в един раздрънкан автобус, който едва креташе по някакъв забравен от бога разбит път. Наоколо — само прах, жега, задуха. А на това отгоре и цялото возило се тресе.

Никита беше безкрайно изтощен, докато стигна до мястото.

Отне му цяло денонощие, за да разбере къде живее бабата на Вовата. Не беше много сигурен, че ще успее, но му провървя. А може пък да е проработило шестото му чувство.

Възможно е да пропилява ей така на вятъра заложбите си на частен детектив. Забаламоса родителите на Вовата, размъти им акъла и майка му, без да се усети, се изпусна за адреса на бабата. А родителите на баща му бяха от Москва, така че веднага отпаднаха като вариант.

Само че дали наистина Вовата е при баба си на село? Ще е жалко, ако не е така… Много му трябва Вовата сега. Трудно би се справил без него.

Завари Вовата на една пейка. Седеше в компанията на селските ергени и моми пред къщата на съседите. Наблизо беше паркирана новичка лада деветка, а от нея гърмеше музика. Вовата се беше надул като балон, обясняваше нещо разпалено, ръкомахаше. Момчетата го слушаха с отворена уста, а момичетата направо си бяха глътнали езиците. Отгоре на всичко едната от тях се беше увесила на врата му. Беше сложила длан на коляното му и постоянно приплъзваше ръка към дюкяна му. Ами че как иначе, нали е първи ерген на селото.

Никита се приближи незабелязано. Не защото беше невидим, а просто така стана.

— Здравейте, момчета! — каза високо той.

Вовата чак подскочи от изненада.

— Ти тук?! — ококори се насреща му изплашено.

— Изненадах те, нали? — Никита се ухили до ушите.

Но Вовата не го разбра правилно.

— Чакай малко, аз ей сега… — Той започна плахо да отстъпва назад към портата. — Ей сега…

Отвори я и дим да го няма през двора на съседите.

— Абе какво ти става бе, брато?

Доста озадачен от реакцията на Вовата, Никита веднага се юрна след него.

Опитваше се да му избяга през градините, само че не тичаше много бързо. Явно се беше пристрастил към домашната водчица и я започваше отрано. Трудничко му беше да тича.

Прескочи една ограда и се насочи към някакво езеро. Никита даде още газ и в крайна сметка Вовата разбра, че няма да може да му избяга. Той изведнъж спря и се обърна към преследвача си.

Дишаше тежко, в очите му се четеше отчаяние на обречен.

— Е, защо не стреляш, брато? — попита почти разплакано.

— Абе ти да не си превъртял тотално бе, брато? — каза Никита, завъртайки пръст до слепоочието си. — Да не те държи още алкохолният делир?

И в този момент започна да схваща каква е работата. Вовата се страхуваше от него, наистина. И то не просто така, а направо умираше от страх. В лицето на Никита той виждаше възмездието. Но за какво? Възможно ли е да е заради предателство?

Да, сигурно е това. Вече е ясно защо Светлов знаеше къде се крие. Уж случайно се изпусна тогава. А може пък да не е така… Но фактите са си факти — явно не само Гирата се е огънал под натиска на ченгетата. И Вовата се е огънал. Ето защо се е криел. Ето защо се опитваше да избяга от Никита.

— Кой те изпрати? Капитана ли? Бичмето? Или Витал?

— Те не знаят нищо. Само аз знам. Защо го направи?

На Никита много му се искаше да получи потвърждение на догадката си. В такъв случай щеше да има още един коз срещу Чугунов.

— Брат, ами… пречупиха ме — тежко въздъхна Вовата и наведе глава. — Първия път не им се дадох. Но вече бях на границата. Не можех да изтърпя същото още веднъж… Измъчиха ме гадните ченгета… Е, какво ме гледаш, хайде, стреляй!

— Братле, ами че аз даже пистолет нямам, как да стрелям…

Чак сега Вовата отвори очи и разбра, че Никита наистина няма пистолет.

— Защо си без пистолет? Нали си дошъл да ме очистиш.

— Занасяш ли се с мен? Защо ми е да те ликвидирам? Мен не си ме предавал.

— Ами да, не съм. — Погледът на Вовата постепенно започна да се избистря.

— Но виж, Гирата ме предаде. Направо ме натопи. Хвърли ме в ръцете на ченгетата. А пък те така извъртяха нещата, че Капитана и Бичмето да си мислят, че аз съм предал цялата групировка. А може пък ти да си насъскал ченгетата срещу мен?

— Как бе, моля ти се?! Аз нямам пръст в тая работа, честен кръст… Слушай, ти как изобщо ме намери?

— Хайде да не говорим за това сега. И по принцип, хайде да забравим за твоята издънка. Аз ще си мълча. Гроб съм, честна дума.

— К’во, верно ли няма да кажеш на никой?

— Давам ти мъжката си дума.

— Е, добре тогава… Защо тогава дойде?

— Страхувам се да не ти се случи нещо.

— К’во? — настръхна отново Вовата.

— Ами ако още някой разбере за твоята издънка… Нали ще те загробят.

Вовата мълчеше потиснато.

— Накратко, има един изход.

— Наистина ли?

— Трябва да стъпим на гушата на Чугунов.

— С кого?

— Ами ти, аз… Има и още едно момче.

— Познавам ли го?

— Виждал си го. Свястно момче е.

Никита имаше предвид Артьом.

— Че ще го нагърбим, лесна работа, ама каква е идеята? Да му предложим гръб ли? Че той е голтак…

— Той вече си има свой гръб. Направил си е групировка. От силовите. Сега си има свои мутри, ербап момчета.

— Ама той май верно бръщолевеше нещо, че преди време е рекетирал балъците — сети се Вовата.

— Ами смятай, че се е върнал към миналото си.

— И ние ще го притиснем. Тримата ли? Нещо не мога да схвана…

— Малко сме — кимна му Никита. — Но трябва да го притиснем. Яката да го притиснем, да му стопим лагерите.

— И от к’ъв зор?

— Защо, мислиш, ни прибраха ченгетата? Чугунов ни е натопил. И не стига това, ами ченгетата обвиняват Витал за всичко. Един вид, Витал го изнудвал за пари. С една дума, на всяка цена трябва да принудим Чугунов да се откаже от показанията си.

— Ясно — кимна одобрително Вовата. — Веднага да беше казал! Но нали той си има своя групировка. Казваш, печени били.

— Нали ти казвам, на всяка цена трябва да го огънем. На карта е поставена репутацията ти — използва коза си Никита. — Помисли си само как ще започнат да те уважават момчетата, ако успеем да изиграем хитро тази комбинация.

— Да, наистина много ще ме уважават — съгласи се бързо Вовата. — И казваш, ще изляза сух от водата…

— Много вероятно.

Никита не го твърдеше със сигурност. Кой знае дали групировката ще му прости наистина предателството. Едва ли… Въпреки че всичко се случва.

— Но ти няма да ме издадеш, нали?

— Нали ти казах, гроб съм.

— С една дума, друг избор нямам. Добре де, ще си стягам багажа за столицата.

Пристигнаха в района си в Москва с колата на Вовата — лада деветка с цвят на мокър асфалт. Беше новичка и доста пъргава. Зад волана седна Никита. Вовата не можеше да кара, защото още от сутринта си беше дръпнал, и през целия път до града продължи да се налива.

— Това е нещо като допинг — обясняваше той на Никита. — Предстоят ни важни разговори, а ся, нали ме разбираш, мога да рекетирам само ако съм се подкрепил…

Вовата се срамуваше. Чувстваше се предател. А пък сега трябваше да се държи на ниво, да вдъхва респект. С една дума, трябваше да се държи така, сякаш нищо не се е случило. Ето защо така усилено надигаше бутилката. А може пък угризенията на съвестта да са само повод за напиване…

— Един вид, така се зареждам със спортна злоба — продължи той.

Ето ти още един философ. Никита се подсмихна под мустак. Прави му чест, че съвсем не изглежда пиян. Злобен? Да. Самонадеян? Да. Но не и пиян. И разсъждаваше много трезво.

— Разбрах, че ченгетата не са прибрали всички момчета.

— Да бе, оставиха, за разплод да има…

— Да ти кажа, според мен биячите продължават да контролират основните ни райони.

— Честно казано, не съм се интересувал толкова подробно.

— А трябваше. Ами кой тогава ръководи нещата сега?

— Май Гирата се прави на шеф.

— Ама нали ченгетата го окошариха.

Никита разказа на Вовата за ареста на Гирата. Но премълча, че лично той има голяма заслуга за това.

— Добре де, ще видим на място.

Наближиха ресторанта, в който Капитана и Бичмето обичаха да разпускат. Кръчмата беше нещо като щабквартира на групировката.

Нищо не се беше променило в нея, откакто бяха прибрали Капитана и Бичмето. Може би само това, че местата на босовете сега бяха заети от някакви непознати момчета. Трима.

— А, Джина! — позна единия Вовата.

Той се приближи до масата им с бавна и небрежна походка и също толкова небрежно даде на всеки по една лапа.

— Вова, ти ли си бе, човек?! — възкликна, сякаш много изненадан от появата му, бабаитът по прякор Джина.

Вовата беше напрегнат. Но това го забеляза само Никита. Изглежда, се страхуваше, че всеки момент могат да му кажат директно в очите страшната присъда.

— А ти к’во си ме зяпнал така? — изгледа го с пренебрежение Вовата и без да попита, седна на един от свободните столове. — К’во, да не видя призрак?

Придавайки си важен вид, той извади от горния си джоб кутия марлборо, тръсна една цигара и я захапа. Но никой не се натисна да му даде огънче. Наложи се да си запали сам. Никита помести един стол до масата и също седна, но не кръстоса крака — тази поза не беше удобна за бърза реакция и заемане на бойна стойка. Че кой ги знае как ще се държат тези момчета.

— Абе не видях призрак, ама казват, Вова, че те е отнесло течението…

— В смисъл?

— Ами веднага щом са те пуснали, си се покрил някъде.

— Имах си работа. Каква, не те засяга. Ясно ли е?

— Е, какво ми се пениш сега…

— К’во каза, я повтори!

Вовата налетя на Джина като хала, повали го на земята заедно със стола. Притисна гърдите му с коляно и му заби един юмрук в лицето. Приятелчетата не се осмелиха да му се притекат на помощ. Все пак Вовата не беше някакъв сульо, а и Никита всяваше респект с външния си вид.

— Няма да ми говориш така, разбра ли! — заплашително каза Вовата, стискайки го за врата. — Боклук нещастен, ето какво си! Не ми се прави на голяма работа, бияч смотан, да не те направя на кайма набързо.

— Абе стига бе, човек, к’во ти става! — опитваше се да се измъкне от здравата му хватка Джина.

Вовата стана от него и се върна на мястото си.

— Хайде, сядай и ти — каза му Вовата. — Трябва да поговорим.

Той явно се чувстваше господар на положението и Джина го прие като факт.

— Така ли? — наостри уши той.

— Кой замества Капитана?

— Аз.

— А преди това?

— Гирата.

— Нямаше ли кой друг?

— Ами нали всички големи ги прибраха… А Гирата нали уж също е от тях…

— Уж — ехидно се подсмихна Вовата. — Ти също ли се водиш от големите?

— Ами момчетата ме уважават — замрънка Джина.

— И Капитана те е оставил да контролираш нещата след Гирата. Личен разговор ли имахте по този въпрос?

— Ами Капитана и Бичмето ми пратиха бележчица. Казват, един вид, дръжте се момчета… А пък останалите решиха, че аз трябва да ръководя всичко.

— А колко човека останахте?

— Абе шепа хора сме…

— По-точно?

— Ами около двадесетина момчета ще има.

— Събери всички.

— Няма как да стане — смутено промърмори Джина.

— Защо? — намръщи се Вовата.

— Почти половината се покриха някъде.

— Някъде ли? — презрително се усмихна Вовата. — А ти за какво си тука бе? Защо си позволил да се покрият? Добре де, колко човека можеш да събереш?

— Ами около десетина…

— Какво правят в момента?

— Организирах патрул. Обикаляме обектите.

— А ти защо си тук? Защо не наглеждаш обектите?

— Ами нали и тук трябва да има човек…

— Ами да си беше стоял сам тука. А тези двамата биячи можеше директно да ги пратиш при останалите.

— Ама момчетата се справят чудесно и сами, сериозно…

— Какво, нямаше ли нападения от други групировки?

— Не.

— Какво искаш да кажеш, че никой не се е опитал да ни вземе обектите?

— Не, изобщо никой не е припарил.

— Това е като затишие пред буря. Задължително някой ще ни налети — реши Вовата. — Момчетата се броят на пръсти. Е, нищо, ще се отбраняваме някак.

Сякаш бе предчувствал, че ще се случи нещо. Още не беше поръчал на сервитьора, вратата на ресторанта се отвори с гръм и трясък, в залата влязоха шестима мутри и бавно и тежко се насочиха към него, поклащайки се.

Джина и биячите му осезаемо се напрегнаха и започнаха притеснено да шарят с очи. Изплашиха се. Вовата също се разтревожи, както и Никита. И на двамата им замириса на кръв. Но външно не показаха безпокойството си. Шестимата късо подстригани бабаити се приближиха към масата.

— Кой се води шеф тука? — грубо попита най-старшият от тях. Лицето му беше налято с кръв, гледаше страшно с по-мътнелите си очи.

— Кой си пък ти, че питаш за шефа? — след дълга пауза пренебрежително попита Вовата.

— Не е важно.

— К’во каза?! — Вовата го изгледа с отвращение. — Не е важно ли? Че ти си господин Никой бе, педал смотан! Някакъв сульо! И няма какво да ми се правиш на тарикат тука… Я се омитай, докато не съм те ступал! Хайде движение!

— Ще съжаляваш за това! — Заплахата в очите на бабаита стана още по-забележима.

Но в същото време той някак си се стъписа. Явно не беше очаквал Вовата да му се опълчи така.

На масата пред Джина лежеше джиесем. Вовата го грабна и бързо набра някакъв номер.

— Гена! Пращай момчетата с калашниците към входа, бързо! Какво, след две минути ли? Давам ти една! Времето ти е… — Той не сложи джиесема на масата, а го метна небрежно настрана и недоволно изгледа бабаита, който видимо се притесни. — Ти още ли си тук? Е, тогава ше се наложи да си поговорим по друг начин…

— Виж какво, дай да си забием една среща — припряно каза бабаитът.

— А, не, не става! — Гледайки някъде встрани, заяви Вовата. — Не знам с кого си имам работа…

— Чугуна иска да си поприказвате. Има определени претенции към теб. За тази кръчма например…

Никита учудено изгледа бабаита. А на Вовата направо щеше да му падне ченето от изненада.

— Чугуна ли?! Чугунов?

— Същият.

— И какво иска?

— Нали ти казах, има претенции към теб. Ще трябва да делите. Тази кръчма например го устройва.

— Абе я се скрий някъде бе, марда! — изрева разярено Вовата.

Той се надигна от мястото си. Никита, Джина и биячите застанаха до него.

Бабаитът се притесни още повече. А момчетата зад гърба му, те пък съвсем загубиха ума и дума, но се стараеха да не го показват.

— Добре де, тръгваме — закима послушно бабанката. — До утре…

— Даже и през ум да не ти минава! Направо му кажи на твоя Чугунов, че е педал и доносник на ченгетата. Не искам да ме окошарят пак заради него на срещата. Хайде, омитай се оттука!

Вовата най-демонстративно погледна часовника си — демек, всеки момент трябва да дойдат момчетата с калашниците. Жестът му имаше голям ефект — неканените гости побързаха да се измъкнат.

— Видяхте ли как им свих сармите? — огледа всички с победоносен поглед Вовата.

Джина угоднически му закима с глава — един вид, наистина, добре ги нареди, аз нямаше да мога да се справя така. Демек, точно навреме наминахте с Ник.

— Хич не ми харесва тая работа — каза Никита.

— Много ясно, че не ти харесва — с делови вид му кимна Вовата. — Нали самите ние искахме да му налетим на Чугунов. А пък той взе, че ни изпревари и ни прати свои хора. Много нагъл е станал този тип, тръгнал да завладява нашите територии. Искал кръчмата… Абе що не духа супата!

— Изгоря със срещата миналия път той — каза Никита. — Направи голяма издънка. Предаде ни на ченгетата. Никой не може да ни търси сметка сега за това, че няма да се явим за изясняване на отношенията.

— Точно така, никой!

— Освен сами да му нарочим среща… Но не сега.

— А кога?

— Трябва да го накажем, хубаво да го накажем, да го вкараме в калта до ушите. А след това ще благоволим да се срещнем с него, обаче като победители. И ще му поставим ултиматум, ще играе по нашата свирка.

— Трябва да го обмислим.

— Няма за кога да го мислим. Трябва да действаме. Между другото, знам много добре какъв ще е първият ни ход.

Вовата наостри уши. Като че ли предварително беше съгласен с това, което Никита смята да му предложи.

Чугунов гледаше начумерено Кримов и Зъбов.

— Да, изложихте се отвсякъде — заключи той.

— Ние пък какво сме направили — нацупи се Зъбов. — Сам си си виновен за всичко…

— Аз ли? Май нещо не чух добре?

— Добре ме чу — поклати глава Кримов. — Нали Зъбов ти предлагаше да вземем в групировката бивши ченгета, изпечени типове. А не като тия квартални мухльовци, които ти събра.

— Е, здрави кратуни имат, разбира се — продължи вместо него Зъбов. — Яко са се напомпили, но грам мозък нямат. Само се правят на тарикати, ама като се сблъскаха с истински мутри, и замалко не зацапаха гащите от страх.

— Другия път ще те изпратя с тях — каза Чугунов и го изгледа злобно.

— Ами прати ме де! И какво, като ме пратиш? Мутрите на Капитана са си опекли работата. Няма да се срещнат с нас. Нали ги предадохме на ченгетата. А при тях всичко става по неписаните им закони.

— Абе ти ли ще ме учиш на тези закони? — озъби му се Чугунов. — Че знаеш ли откога съм в занаята?

Вече си имаше своя групировка. Цяла бригада събра, пехота от петнадесет бойци. Засега са малко, разбира се, но с времето ще си набави повече. Може би беше избързал да ги прати на акция… Но не можа да издържи на изкушението. Под охраната на Капитана и Бичмето се водеха сума ти изгодни доходни обекти. Сред тях бяха някои банки, складове на едро, супермаркети и т.н. Общо взето, имаше с какво да се облажи. А нямаше кой да отстоява обектите, почти цялата групировка беше на топло. И колкото и да се стараеха адвокатите да ги измъкнат, нищо не се получаваше. Ченгетата бяха стъпили здраво на врата на черняевските мутри и правеха всичко възможно, само и само да не пускат никого от пандиза.

Щом някъде има келепир, все ще се намери кой да намаже. Рано или късно, все някой щеше да сложи ръка върху частните фирми, които все още са под контрола на черняевската групировка. И защо този някой да не е Чугунов? Разбира се, няма да може да си присвои всичко, но все нещичко ще изкяри.

Той проучи ситуацията и установи, че в организацията на Капитана са останали само дребни риби. Всички повече или по-малко авторитетни момчета бяха хвърлени зад решетките. Именно затова, изпращайки своя бригада при мутрите на Капитана, Чугунов беше сигурен, че ще успее да ги притисне. Но уви… Мутрите му се сблъскаха лице в лице с Вовата, боец от бойната бригада на Витал. Момчето се оказало прекалено отракано. По най-безцеремонен начин разкарал Бобъра с биячите му. Че отгоре на всичко се опитал да им вземе страха, заплашил ги с някакви несъществуващи бойци с автомати. Преметнал ги като зайци.

— С една дума, дойде ми страшна идея — каза Чугунов. — Имам едно старо приятелче, ръководи една от големите столични групировки. Ще си поприказвам с него и ще му подшушна за територията на Капитана. Ще ги помете като ураган, до шушка ще ги обере. Е, и за нас ще остане нещичко — заключи той и погледна тържествуващо Кримов и Зъбов — демек, вижте ме колко съм умен.

Една раздрънкана синя жигула сякаш насила се дотътри до близката колонка на бензиностанцията. От нея слезе съвсем обикновен младеж, който с нищо не се отличаваше от тълпата. Никой не му обърна внимание.

Другото момче също не блестеше с кой знае каква външност и с нищо не привлече вниманието на касиерката, на която плати за двадесет литра бензин.

Момчето, което шофираше, пъхна пистолета за зареждане в резервоара. Броячът на колонката започна бързо да се върти и отсечено отчиташе литрите. Когато резервоарът започна да прелива, пистолетът продължи да работи. Бензинът, който се разплискваше от резервоара, опръска момчето, но той като че ли не го забелязваше, и продължи да разлива горивото. Сякаш беше заспал.

Беше късно вечерта, почти нямаше коли, а обслужващият персонал изобщо не се интересуваше от някаква си там раздрънкана жигула. Виж, ако беше мерцедес, би било друго нещо. Никой не обърна внимание на локвата, образувала се под гумите на жигулата.

Таратайката си тръгна. И само няколко минути след това бензинът се възпламени. Огънят ставаше все по-голям и по-ярък, с всяка минута се разрастваше все повече. Още малко, и пожарът щеше да придобие катастрофални размери.

Персоналът на бензиностанцията реагира бързо и правилно. Извикаха пожарникари, пуснаха в действие и наличните пожарогасители, пясък, вода. Преди пристигането на пожарните коли вече бяха успели да потушат основния източник. Пожарникарите само довършиха започнатото.

Взрив нямаше. Но това си беше жив късмет. Ако се бяха забавили още малко, белята щеше да стане.

На следващата сутрин дежурните в районното управление на милицията получиха обаждане от анонимно лице. Непознатият им съобщи, че в района на бензиностанцията, която принадлежи на фирма „Зареждане — сервис“, е заложено взривно устройство с голяма мощност.

— Някой си прави шегички — реши дежурният, набирайки номера на федералната служба за безопасност.

— Всичко е възможно — кимна помощникът му. — Но вчера на същата бензиностанция е имало пожар.

— Нас пък какво ни интересува? Работата ни е да алармираме.

— Правилно, пък те да му мислят — съгласи се помощникът.

Само след половин час бензиностанцията беше плътно обкръжена от милиция. Специалистите от федералната служба пристъпиха към издирване на взривното устройство. Но така или иначе, не обезвредиха никакво взривно устройство по простата причина, че такова изобщо нямаше.

Не след дълго отново постъпи обаждане, че на същата бензиностанция е заложена мина. Същият сценарий се повтори отново.

На осмото по ред обаждане нямаше никаква ответна реакция от страна на органите на реда. И на милицията, и на федералните им стана ясно, че някакъв злосторник се опитва да парализира работата на бензиностанциите на фирма „Зареждане — сервис“. Те направиха всичко възможно, за да заловят въпросния злосторник, но всичките им усилия бяха напразни. Успяваха само да проследят местата, от които постъпват обажданията. Но нито веднъж не им се усмихна щастието да заловят на място самия телефонен терорист. Или милицията пристигаше прекалено късно, или самият злосторник изчезваше прекалено бързо.

Никой не реагира и на деветото обаждане. А трябваше. На сто метра от бензиностанцията избухна бомба със средна мощност. Нямаше пострадали. Но фактите са си факти — заплахите не бяха напразни и взривът беше осъществен. И вече никой не смееше да игнорира подобни обаждания със заплахи. А такива имаше все по-често и по-често…

— Това е пълна слободия! — избухна Чугунов.

Вече два дни фирмата му търпеше големи загуби. И това беше само началото. Първо имаше пожар, после взрив близо до бензиностанцията. Жертви и големи поражения нямаше, но вече цяла Москва знаеше, че бензиностанциите на фирмата му са зона с повишена опасност. Все по-малко коли спираха за зареждане там. А ако това продължеше така и занапред, то съвсем скоро щеше да фалира…

— Трябва да се направи нещо! — крещеше Чугунов ту на Кримов, ту на Зъбов.

— Първо трябва да разберем кой има пръст в тая работа.

— Че то е ясно като бял ден, че черняевските мутри ми правят мръсно — разярено каза той.

— Трябва да им потърсим сметка — реши Кримов.

— Как? Как, питам те! Като им нарочим среща ли? За да ни покажат среден пръст. Остава ни само едно. Все пак имам едни момчета… Зъбов, решен ли е проблемът с пушкалата?

— Да, получих стоката.

„Стоката“ бяха шест автомата „Калашников“ от калибър седем шестдесет и две. Доста парички бяха хвърлени за тях. Но без такова оръжие бяха за никъде. Не можеха да използват законните си пистолети, защото бяха регистрирани в МВР и им беше направена стандартната балистична експертиза.

Трета глава

— Страх ли те е? Ама честно!

— Ами, честно казано, да. Но не много.

— Не се бой. Елементарно е. Нахлуваш в кафенето, вземаш обекта на мушка, автоматът ти е зареден, натискаш спусъка и това е.

— На тебе ти е лесно, нали си бил в Афганистан.

— Вярно е, доста народ съм избил. И ти ще се научиш. Виж, най-важното е да не губиш самообладание.

Мъжът, на около тридесет години, изглеждаше съвсем спокоен — жестовете му бяха отмерени, погледът — мъдър. Само че вадеше една след друга цигарите от кутията. Прекалено много пушеше. Веднага се забелязваше, че е много напрегнат.

Другото момче не пушеше. Но си личеше, че се притеснява много повече.

— Май че са те — каза по-възрастният.

От прозореца на колата той видя, как към кафенето се приближи кола. Спря директно пред входа. От нея слязоха някакви типове и с бърза крачка влязоха вътре.

— Те са — кимна утвърдително по-младият. — Хич не са глупави, да знаеш.

— Вярно, не са. Не можеш току-така да ги спипаш някъде на улицата. Така че действаме по плана. Абе не се притеснявай толкова, всичко ще е окей.

Бяха им поръчали ликвидирането на две авторитетни мутри от една противоборстваща групировка. Наемните убийци не се интересуваха особено за какво са прочели присъдата тези двама нещастници. Щом са им платили — по осем хиляди долара на калпак, значи са длъжни да си отработят хонорара.

Казаха им, че няма от какво да се страхуват. Групировката била доста уязвима. Двамата нарочени се движели без охрана. Хранели се сами в кафенето. Не се допускали никакви случайни клиенти — дали защото им пречат, или защото се страхуват, че сред тях може да има някой наемен убиец…

— Да тръгваме!

Убийците слязоха от колата и се насочиха към кафенето. На входа никой не ги спря. На една маса вътре, с гръб към тях, седяха ония двамата.

По-възрастният пръв вдигна автомата и натисна спусъка. Другият също не се изложи. Закъсня само секунда, но отправи дълъг картечен откос по мишените.

Само че онези, кой знае защо, даже нямаха намерение да падат. Целите бяха на решето от куршуми, но сякаш бяха като приковани към столовете. И неизвестно защо, не прокървиха. Само се разлетяха навсякъде парчета от стара жълта вата… Ами че това не са хора! Това са кукли!

Убиецът тъкмо започна да разбира каква е работата, когато в гърба му, между лопатките, се опря нещо твърдо. Явно дуло на пистолет. Той неволно изпусна оръжието. Заглъхна и автоматът на партньора му.

— Заснех го! — чу той над ухото си нечий подигравателен бас.

В помещението бавно, като зомбита, влязоха неколцина бабаити. Единият държеше видеокамера. Излиза, че всичко е заснето.

— Анатолий Михайлович! Има колет за вас.

Интеркомът изкривяваше гласа на секретарката, но предаваше точно и най-малките нюанси на интонацията й. Усещаше се, че Зиночка е силно разтревожена от нещо.

— Къде е? — Вълнението й се предаде на Чугунов.

— При мен е.

— Нали не си го отваряла?

— Не съм.

— Разкарай го някъде. Махни го!

— Къде?

— Изхвърли го през прозореца!

Секретарката направи каквото й беше наредено — изхвърли пакета през прозореца. А не след дълго с него се заеха експертите. Изсипаха всичко от него и го сложиха на масата пред Чугунов.

— Какво е това? — попита той, посочвайки някакъв окървавен парцал в найлоново пликче.

— Това са уши — отговори му Зъбов.

— Какви уши?

— Човешки.

— Чии са?

— Засега не е известно. Може тази касета да внесе малко яснота по въпроса.

Видеокасетата даде обяснение на всичко.

На нея се виждаше много ясно как двамата убийци бързо нахлуват в кафенето, бързо и ловко насочват автоматите и веднага ги пускат в действие. Само че изпразват пълнителите не по Вовата и Никита, а виждат сметката на някакви кукли.

— Всичко е ясно — блед като платно промърмори Чугунов. — Това са техните уши.

— Мислиш ли, че са ги убили? — попита го Зъбов.

— Много е вероятно. Така или иначе, тези говеда пак ни изиграха.

— Не трябва да подценяваш противниците си.

— Да, не са за подценяване. Сече им пипето. Но нищо, знам какво ще направим.

Чугунов също не беше вчерашен. Имаше резервен план.

Тежкарският джип „Мицубиши Паджеро“ рязко заби спирачки пред някакъв пететажен блок. От него изскочиха четири момчета с квадратни глави, мрачни погледи, подстригани тип „канадска ливада“. Бабичката пред входа чак се прекръсти, когато минаха покрай нея.

Те влязоха в блока и се качиха на петия етаж. Позвъниха на мръсна олющена врата.

— Кой е? — чу се женски глас отвътре.

— Изпраща ни Никита… Помоли да ви предадем…

— Да, да, идвам, минутка само.

Водачът на канадските ливади изгледа подчинените си с тържествуващ поглед. Ето, демек, колко лесно ги надхитрих балъците.

Една след друга изщракаха бравите на вратата. Тя леко се открехна, но не се отвори докрай. Жената май изчезна някъде. Може да е отишла в кухнята, да изпържи малко палачинки за скъпите гости?

— Давай! — изграчи водачът на канадските ливади и помете вратата на пътя си.

Задачата му бе да се изсипе с цялата си група при родителите на някой си Никита. Да ги хванат, да ги завържат и да ги отвлекат. А освен това нямало да е лошо да забършат носа на сополанкото, който тича след тях като детегледачка.

Той влетя като хала в апартамента, но успя да направи само няколко крачки и замръзна на място. Директно срещу него бяха насочени дулата на няколко пушкала едновременно — няколко пистолета и един автомат, и го гледаха доволните физиономии на няколко печени момчета. Един, двама, трима, четирима, петима… Останалите канадски ливади зад гърба му също замръзнаха на място.

— Е, к’во, изроди, гипсирахте ли се? Изцапахте ли гащите от страх? — чу се гръмовит смях. — Я бързо всички на земята, помияри такива!

Дулото на пистолета се опря директно в челото на водача на канадските ливади. Той облещи очи от страх и се строполи на земята като чувал с картофи — един мощен удар по врата го парализира, усети как губи съзнание и с тътен в ушите пропада в черна спираловидна дупка.

— Какво, още четирима ли загубихме? — Чугунов беше извън себе си от ярост. — Че аз и вас, говеда такива, ще ви затрия сам накрая!

Щеше да изяде с парцалите помощниците си Кримов и Зъбов.

— Слушай, бе — не издържа Кримов, — не ти ли се струва, че прекалено много си позволяваш? Ние да не сме ти някакви помияри, че да ни крещиш така? Какво си зинал с тая уста?

Чугунов разбра, че наистина е прекалил, и реши да отстъпи.

— Добре де, вземам си думите назад.

Да ги вземат дяволите тези магарета! И Кримов, и Зъбов, и двамата се правят на много важни, ама хабер си нямат от престъпния занаят, а надницата им направо космическа. Трябва да ги смени. Но с кого? Само за последните два дни той загуби шестима бойци.

— Какво ще правим?

— Ами ти нали си най-умният, ти кажи — злорадо му се усмихна Зъбов.

— Абе то, знам аз какво трябва да се направи — изгледа го злобно Чугунов. — И ще го направя, бъдете спокойни. Вървете и добре си помислете как да спипате тези говеда Вовата и Никита.

— Добре, ще си помислим — кимна му Кримов.

В очите му се четеше пълна апатия към всичко. Чугунов беше сто процента сигурен, че изобщо няма да мисли за някакви си там Вовата и Никита. На Зъбов също му беше все тая. Край, за нищо не ставаха вече момчетата. Сдадоха багажа. Трябва да се отърве от тях.

Кримов и Зъбов излязоха от кабинета. Чугунов остана сам. Набра един номер, който бе научил тази сутрин.

Беше на Сергей Иванович Курилов — голям бос, притежаващ една от най-силните столични групировки, по прякор Гърлето. Той беше бивш подчинен на някога авторитетната мутра по прякор Чугуна. Но сега самият Чугунов беше готов да стане слуга на този голям мафиот, стига само да се отърве от опасните атаки на изродите на Капитана.

И дума не можеше да става, че ще се справи със собствени сили с Вовата и Никита. Големи тарикати излязоха. Направиха на две стотинки стария рекетьор. Но нищо, ще ги научи той тях…

Пристигнаха с две коли до сградата, в която се намираше офисът на Чугунов. Никита слезе пръв от колата, след него тръгнаха и останалите.

Досега всичко му вървеше по вода. Първо съсипа бизнеса на Чугунов, с което предизвика ответния му удар. Но всичко беше много добре пресметнато и двамата убийци-аматьори се хванаха в капана. Отрязаха им по едно ухо — за сплашване на тартора им. Жестоко е, но е по-добре, отколкото да ги убият.

Никита предвиди и по-нататъшните ходове на Чугунов. И още четири мутри бяха пребити в апартамента му. Дошли нашите да отвлекат родителите му, да ги откарат кой знае къде. Чугунов, мръсникът, знаеше много добре къде е слабото му място и реши да му нанесе удар точно там. Само че нанесе удар на самия себе си.

Докараха Чугунов до пълно отчаяние. Оставаше само да го довършат. Точно затова към офиса му сега се набираха единадесетте бабаити с нагли физиономии и убийствени погледи. Най-отпред вървяха Никита и Вовата, след тях Джина с неговите биячи, а Артьом беше ариергард.

Между другото, не се наложи да вземат страха на когото и да било. На входа на офиса трябваше да се преборят само с двама бабанки. Всичко стана набързичко, по грубия начин и без много шум.

И отново се изправиха пред добре познатата им врата, и отново видяха същите онези двама охранители в приемната. Никита вече знаеше, че тези двамата не са просто някакви пазачи, нито са телохранители, а са дясната ръка на Чугунов.

Първите му помощници имаха доста изморен вид. Сякаш някой ги беше изтезавал часове наред. Пиеха кафе, а секретарката припкаше около тях.

— О! Пак ли вие! — избоботи недоволно Вовата.

Той пак беше готов да им се нахвърли, но те даже не помръднаха от местата си. Нямаха никакво желание да се съпротивляват. Никита видя в очите им мрачно отчаяние и примирение със съдбата. А съдбата им явно не беше лека…

Джина с биячите си се насочи към тях. Щрак-щрак — и двамата бяха закопчани с белезници и наредени един до друг на пода. Никита и Вовата влязоха в кабинета.

Чугунов стоеше до бюрото си. Тъкмо приключваше разговора си по телефона и се стъписа, забелязвайки опасните гости.

— К’во, тъпако, изненадахме ли те? — сопна му се Вовата.

— Вие?! — направи кисела физиономия Чугунов, сякаш току-що беше изял цял лимон.

— К’во, не можеш да повярваш на очите си ли? Ей сега ще повярваш!

Вовата рязко скочи към него и яката го центрира в десетката. А юмрукът му беше доста здрав. Чугунов залитна назад и полетя към стената.

— Е, к’во, повярва ли сега? — наду се Вовата.

— Повярвах! — плахо кимна Чугунов.

Никита внимателно следеше всяко негово движение, беше облечен с двуреден костюм. Току-виж, има раменен кобур е пистолет. Но не, нямаше нищо. Чист беше чичката. Никита лично се убеди в това.

Те също не бяха въоръжени. Точно сега не трябваше да носят оръжие. Беше прекалено опасно. Ами ако отнякъде се появят ченгета?

— Май експериментът ти не беше успешен, нали? — подигравателно попита Вовата.

— Какъв експеримент?

— Нали уж се беше обкръжил отвсякъде с мутри. Ама къде си тръгнал бе, балък, да ни се ежиш на нас!

Чугунов потиснато мълчеше. А и какво можеше да каже в своя защита? Нали загуби играта по всички показатели.

— Накратко, сега боят няма да ти се размине. Ще те заболи, може и ритници в корема да получиш! — предупреди го Вовата и така го прониза с железния си поглед, че онзи чак се препоти от страх. — А може би не трябва да го правя?

— Не трябва — изхленчи Чугунов.

— Може би трябва направо да ти видя сметката!

— Недей така бе, човек… — съвсем се сви онзи.

— Искаш да живееш значи… Добре де, ще ти дадем още един шанс.

— Какво трябва да направя? — Чугунов разбра, че не се шегуват и никой няма намерение да се пазари с него.

— Да ми върнеш апартамента — намеси се Никита.

Личните му интереси бяха над интересите на групировката. И той не криеше това от никого.

— Че това е лесна работа — сякаш с облекчение въздъхна Чугунов. — Можеш направо сега да се нанесеш.

— А документите?

Никита имаше предвид фалшификатите. Тъй като с оригинални Чугунов нямаше как да се сдобие.

— Абе нямам никакви документи… Нищо не успях да направя…

— Ами чудесно тогава. Да продължим нататък. Още сега ще отидеш в районното и ще оттеглиш показанията си. Не обвиняваш за нищо Витал, ясно ли е?

— Да, да, разбира се… Ще направя всичко както трябва…

— А за да не решиш да ни преметнеш, ще вземем с нас дружките ти. Този Кримов и… как беше другият… А, да, Зъбов. Те ще останат заложници. Ако не направиш това, което трябва, ще им теглим ножа.

Вовата говореше доста убедително. Чугунов го слушаше с голямо внимание. Като че ли всичко му беше ясно.

Чугунов гледаше втренчено в една точка на стената. Никога досега не беше претърпявал подобен разгром.

Тези мръсници на практика съсипаха бизнеса му. Като на шега вкараха в малкия си джоб мутрите му, а сега на всичко отгоре му взеха и Кримов, и Зъбов…

Но да не си въобразяват, че ще успеят така лесно да го пречупят!

Няма да промени показанията си. За нищо на света!

Вече се бе свързал по телефона с Гърлето. Накратко, описа му с намеци ситуацията. Вечерта щяха да се срещнат в един ресторант. Ще си поприказват, ще си спомнят за хубавото старо време, а след това ще обсъдят този въпрос.

В най-близко бъдеще черняевските мутри ще си имат много проблеми. Хич няма да им е до Чугунов.

А Кримов и Зъбов? Че то и без това трябваше да се отърве от тях.

„Ето, виждаш ли, че няма нищо страшно, само рокличката поизмачка малко…“

Вовата беше в прекрасно настроение. Той издекламира фрагмент от едно игриво цинично стихче с широка усмивка на сияещото си от задоволство лице. Никита имаше чувството, че всеки момент бузите му ще се пръснат от смях.

— Кого имаш предвид? Нас или Чугунов? — попита Никита. — Лично на мен нищо не ми се е късало и не ми се е мачкало.

— А и не си се страхувал от нищо — закима му одобрително Вовата. — Ник, ти, верно, си умно копеле. Направо му разказахме играта на Чугунов, а?

— Още не сме.

— Абе ще си промени показанията той.

— Може би. А може и да не го направи.

Имаше нещо съмнително в поведението на Чугунов. Уж се съгласи с предложението им, но като че ли имаше нещо съвсем друго наум. За какво ли мислеше? Каква ли подла мисъл се беше зародила в главата му? Този изрод явно е намислил нещо.

Преди да даде отговор, Гърлето много съсредоточено се вгледа в Чугунов, сякаш се опитваше да прочете мислите му.

— Значи, казваш, Капитана и Бичмето яко са го загазили.

— Да, доста — кимна му утвърдително Чугунов. — Смело можем да жънем техните ниви.

— Абе то не е проблем да налетим на сирачетата… Но Капитана и Бичмето имат здрави връзки с мафиотите от старата гвардия. Те спазват законите на мафията. И нашите момчета ги спазват. Въпреки че… Въпреки че всичко това е отживелица вече. Слушай, а теб защо никой не те подкрепи? — неочаквано попита Гърлето.

— В смисъл?

— Ами, казват, че си си имал гръб. Бил си към стария бос Челентано.

— Аа, ти за това ли говориш! — Чугунов с голямо усилие си придаде равнодушен вид. — Ами него никакъв го няма. Изчезна някъде този Челентано.

— Абе чух аз… А къде е изчезнал? — Гърлето се опита да надникне в душата на Чугунов с проницателния си поглед.

— Че аз откъде да знам? — започна да се върти неспокойно в креслото Чугунов.

— А кой знае тогава?

— Ти пък намери кого да питаш…

— А аз си мислех, че ти знаеш. — Гърлето вече го въртеше на шиш.

Възможно ли е да го подозира в нещо? На челото на Чугунов избиха капчици пот.

— Нещо май се поизпоти, шефе — подигравателно му се усмихна Гърлето. — Притесни се. С една дума, в криминалните среди се носи слух, че май ти си очистил Челентано.

Гърлето много внимателно проследи реакцията на Чугунов и изглежда, прочете нещо в очите му.

— Абе какви са тия глупости?

— Добре де, не се впрягай — снизходително махна с ръка Гърлето. — Твоят Челентано не беше кой знае какво, средна работа. Въпреки че, ако старата гвардия разбере, ще ти теглят ножа.

— Какво да разбере? — Чугунов не можеше да се владее вече. Целият пребледня.

— Че ти си го пречукал.

— Не съм аз.

— Е, хайде сега, не си — ехидно му се усмихна Гърлето. — С една дума, аз не съм ти Челентано. И без личните си бодигардове не мърдам никъде. При мен тия не минават.

— За какво говориш, братле?

— Затваряй си устата и не прекъсвай по-големите босове! Няма какво да ми се правиш на голям тарикат! Свърши се с твоя тарикатлък. Още тогава се свърши, когато предаде групировката ни. Разбра ли за какво говоря?

Нима Гърлето му намеква, че той е предал на ченгетата рекетьорската групировка, чийто член сам беше някога? Но това е нелепо!

— Е, това вече е пълна лъжа! — извика той.

— Лъжа, казваш… Това било лъжа. Така да бъде. А виж, за Челентано е истина, така ли?

Чугунов блокира напълно. Нямаше сили да каже каквото и да е. Просто гледаше обречено Гърлето.

— До ушите си загазил в калта, шефе — продължи надменно Гърлето. — Но нищо, имаш шанс. С една дума, вече си имаш гръб.

На Чугунов направо му се зави свят. Бе се срещнал с Гърлето, за да му даде зелена светлина за териториите на Капитана и Бичмето, пък той взе, че извъртя всичко наопаки и притисна самия него към стената. И то здравата го притисна, мръсникът.

— Ти, разбира се, си съгласен.

Чугунов кимна утвърдително. Че къде ще ходи? От всички страни го притиснаха.

— Е, щом е така, ще отблъснем атаката на черняевските мутри. Нали са те рекетирали?

— Така излиза.

— Ами чудесно тогава. Ще те защитим от тях, а после ще нападнем териториите им. Това ще е почти по правилата.

Гърлето наистина имаше намерение да го направи. Само че на Чугунов вече му беше все тая. Беше загубил независимостта си. „Каква я мислехме, каква стана…“

Заложниците бяха откарани извън града, в едно вилно селище. Там се намираше къщата, в чието мазе вече имаше шестима пленници, двама от тях с по едно ухо.

— Почивайте си, момчета! — с подигравка им каза Вова.

— А нещо за плюскане ще има ли? — попита единият.

— Ще минете и без това. Ще пукнете от глад, ако вашият бос не удържи на думата си. Хайде, Ник! Ще изпуснем Челентано!

Вовата нямаше търпение да седне пред телевизора. Той обожаваше италианските комедии и се превиваше от смях на истинския Челентано.

Никита нямаше нищо против да му прави компания. Но преди да излезе от мазето, той забеляза, как изразът на заложника Зъбов изведнъж се промени при споменаването на името Челентано.

Къщата някога е била собственост на някакъв бизнесмен. Черняевските мутри му я приватизирали, защото имал дългове. Страхотно гнезденце. На Никита и Вовата никак не им се искаше да си тръгват и именно поради това останаха да пренощуват.

Телевизорът беше в просторния хол с камина. Вовата подложи под краката си каса бира, настани се удобно в мекото кресло и включи телевизора с дистанционното. Филмът трябваше да започне всеки момент…

Никита също гледаше телевизора, само че движещите се фигури на екрана изобщо не го вълнуваха. В съзнанието му като на лента се въртяха съвсем други кадри.

Първо си спомни изплашената физиономия на Вовата, когато неочаквано се бе появил в селото. Че даже бе хукнал да бяга от него. Мислеше, че смъртта е дошла да го прибере. Имаше защо да се страхува.

А след това в съзнанието му изникна образът на Чугунов. Никита много добре беше запомнил страха в очите на бизнесмена, когато петорката им начело с Витал отиде да го притисне за апартамента. „Нищо не знам… Никого не съм убивал…“ Това бяха първите му думи. Даже се зарадва, когато разбра истинската причина за посещението им. Значи той също се страхуваше от нещо.

Ами Зъбов? Защо се изплаши, когато Вовата спомена името на Челентано?

„В главните роли Андриано Челентано“ — чу се от телевизора.

Филмът започна. Но това беше само някакъв филм. Виж, животът, той е къде-къде по-интересен от каквито и да било филми. Животът… И в него си има челентановци… Чакай малко! Челентано!

Нали Чугунов имаше някакъв покровител от старите мафиоти. И прякорът му беше Челентано…

— Вова, не ти ли се струва странно, че на Чугунов никой не му покриваше гърба? — Кашата от мисли в главата на Никита започна да се подрежда в логична последователност.

— Кога? Къде? Какво? Колко? — попита Вовата разсеяно, докато сладко хрупаше чипс.

Беше ударил доста бирички, но все още разсъждаваше трезво.

— Налетяхме му на Чугунов. Нали така?

— Е?…

— Нали насъска тъпаците си срещу нас?

— Така беше.

— Ами къде беше неговият Челентано тогава? Помниш ли, че и Витал го пита същото?

— Ами да…

— Чугунов каза, че Челентано се е запилял някъде.

— Ъхъ…

— И все още не се е появил. Чугунов ни налетя и отблъсна атаката ни със собствени сили.

— А ето го и Челентано — посочи телевизора Вовата. — Направо да умреш от смях.

— Вярно, да умреш от смях. От думата умирам. Няма го стария мафиот, мъртъв е. Сега разбирам вече защо тогава Чугунов се изплаши толкова. Той е мислел, че сме дошли да му търсим сметка за Челентано. Той го е очистил. А и този Зъбов… Много се притесни, когато спомена за Челентано. Слушай, братле, я изключвай телевизора. Днес ще гледаш друг филм. Няма да е комедия, но пак ще е интересно.

— Какво?

— Трябва да накараме Зъбов да се разприказва.

— За какво?

Вовата така и нищо не разбра. Затова на Никита му се наложи да му обясни всичко отначало. След това разяснение Вовата нямаше друг избор, освен да включи видеото на запис. Прекалено голям мерак имаше да гледа филма. Ако не сега, поне по-късно.

Двамата с Никита слязоха в мазето и замъкнаха Зъбов в хола. Вовата се зае да пали камината.

— Камината дърпа добре — без да гледа към заложника, занарежда той. — Дървата са сухи. Мисля, че за няколко часа целият ще изгори.

— Абе няма нужда целият — делово отговори Никита. — Трябва да му отсечем едната ръка, после другата. Краката също няма да е лошо да му кръцнем. После и главата отделно ще я хвърлим в огъня. На части ще изгори по-бързо.

— Тогава първо ще му резна долната глава — изкиска се Вовата.

— Да вземем да го гръмнем по-добре?

Никита носеше оръжие. И той, и Вовата бяха въоръжени със страхотни автоматични пистолети от системата „Колт“. А собственият му арсенал, състоящ се от пистолет „Глок-17“ и два ТТ, все още беше скрит на сигурно и никому неизвестно място.

— Имаш добри идеи, братле! — зарадва се Вовата.

Той светкавично извади пищова от кобура на кръста си и го насочи към слабините на заложника.

— Какво правиш! — ужасен викна с пресипнал глас Зъбов.

— Ще те разделя на части! Първо ще ти прострелям долната глава. След това единия пръст, после другия.

— Недейте така!

— А как?

— Какво съм ви направил?

— На нас ли? На нас нищо. Очистил си един човек.

Вовата взе Зъбов на мушка не само в прекия, но и в преносния смисъл.

— Какъв човек?

— Един бос от старата гвардия.

— Какъв бос?

— А, ти не знаеш, така ли? — каза Вовата, приближавайки се заплашително към пленника.

— Не — побърза да отрече Зъбов.

Той все още не знаеше, че го наблюдава зоркото око на една видеокамера. Снимаше един от биячите на Джина. И разговорът, разбира се, също се записваше на касетата.

— Обаче аз имам един много сигурен източник. Та така, мухъл, според този източник ти си гръмнал грузинския бос по прякор Челентано. А след това си го изгорил в камина.

— Не е така.

— Какво не е така?

— Не съм го изгарял!

— А какво направи с него тогава?

— Не съм го изгарял — промърмори Зъбов, замислено гледайки в една точка.

Явно се огъна.

— Питам те — какво направи с него?

— Закопаха го.

— Точно така. Първо сте го изгорили, а после сте закопали праха му.

— Абе не сме го горили, ти казвам…

— Жив ли го закопахте? — ококори се от ужас Вовата.

— Абе не, мъртъв беше вече.

— Ти ли го пречука?

— И аз участвах. Но за всичко е виновен Чугунов.

— Виж, за това моят източник нищо не каза — продължи да го притиска Вовата. — Разбрах, че без Чугунов си го убил.

— Всичко е заради Чугунов! — изпадна в истерия заложникът. — Той обиди боса, нарече го „лукова глава“. Онзи му скочи с нож, не успя да го докопа. Първо Кримов го удари, а след това и аз… Счупих му врата. И всичко заради Чугунов.

— Ти поне загряваш ли, че за това ще ти видят сметката? — попита Вовата.

Но Зъбов сякаш не го чуваше. Загледан в една точка, той повтаряше едно и също като навит на пружина.

— За всичко е виновен Чугунов… Чугунов е виновен… Чугунов…

— Абе млъкни бе, нещастник! — ритна го с крак Вовата.

— Млъквам!

Зъбов като че ли дойде на себе си и го погледна измъчено.

— Къде закопахте Челентано? Хайде, да вървим, ще ни покажеш.

— Ще ви покажа — закима Зъбов.

Така Никита и Вовата спечелиха най-силния си коз срещу Чугунов.

През нощта вече стояха пред гроба на Челентано. Зъбов и Кримов разкопаваха, а Вовата и Никита си пийваха биричка на чист въздух. Джина и биячите му също присъстваха на събитието, но в качеството на телохранители. Авторитетът на Никита и Вовата порасна неимоверно в очите на Джина. Нали той вече не е господин Никой в организацията. Беше го посочил като свой заместник лично самият Капитана. Дори и да е изпуснал инициативата от свои ръце, дори и да са я поели Никита и Вовата, все пак той продължаваше да играе главната роля — носеше отговорност за общата каса.

Витя Зимовка по прякор Евреина никога не бе съжалявал, че е станал мутра.

Само по филмите изкарват мутрите такива, че не правят нищо друго, освен да ходят на срещи за разчистване на сметки и да се стрелят за няма нищо. Разбира се, и това го има. Въпреки че самият Евреина нито веднъж не беше присъствал на подобни сблъсъци. Работата му не беше кой знае какво, но беше много отговорна.

Заедно с Коня по цели дни киснеха в един много уютен кабинет в офиса на банка „Изток-Империал“. И всичко бе както си му е редът — пийват си кафенце от най-хубавите сортове, страхотна безалкохолна биричка, през зимата е уютно топло, през лятото приятно прохладно. А пред тях — цял ред монитори. Седят си спокойно, лапат мухите и от време на време поглеждат към входа, а и за залите и приемната не трябваше да забравят. Всичко трябваше да е тип–топ. Ами че то и без това всичко си беше на шест. Службата за сигурност в банката не беше лоша, охранителите не си клатеха краката, всичко при тях беше изрядно. А Евреина и Коня бяха там за всеки случай, ако евентуално някоя друга групировка им връхлети внезапно и мутрите и се опитат да нахлуят директно в кабинета на директора. Точно тогава те трябваше да преградят пътя им с гърди, да поемат удара върху себе си. Имаше два варианта — или да умрат в престрелка, или да уредят среща за изясняване на отношенията.

Случвало се бе вече да им налитат мутри от чужди групировки. Но не бяха стреляли по Евреина и Коня, а просто чрез тях нарочваха среща с по-големите босове и си тръгваха по живо по здраво. А на самите разпри вече отиваха бойните бригади. Евреина и Коня нямаха работа там. Че нали можеха само да показват бицепси. Е, ако са в настроение, можеха и да размажат нечия физиономия, но иначе за нещо по-опасно не ги търси.

Затова пък пред момичетата се правеха на големи гангстери. Перчеха се, че са от черняевските мутри…

Но напоследък Евреина се беше понаплашил. Нямаше го Капитана. Нямаше го Бичмето. Нямаше ги съветниците им, всички авторитетни мутри бяха окошарени. Че даже и биячите на партиди ги хвърлиха в следствения изолатор. Останаха шепа хора. Групировката загуби силата си, всеки момент можеше някой да им налети. И то доста грубо да им налети. Евреина ще им нарочи среща, това не е проблем. Проблемът бе в това, че ще се наложи и той да участва в сблъсъка между групировките. Хора няма. Ето, Коня го прехвърлиха на друг обект. Един вид, Евреин, оправяй се сам… А сам не му се искаше…

Евреина седеше в стаичката си и гледаше екраните на мониторите. Не обърна особено внимание на четиримата новодошли посетители — един мъж на години, а с него някакви трима, като че ли телохранители. Всички имаха доста респектиращ вид, бяха изтупани от главата до петите. Носеха скъпи костюми, имаха предразполагаща външност. На пръв поглед изглеждаше така, сякаш е дошъл някакъв голям бизнесмен с охраната си, за да тегли кредит.

Евреина усети, че има нещо гнило, когато четворката се насочи директно към кабинета на директора. Прекалено свойски се държаха.

Той веднага скочи от стола, излетя в коридора, като стрела влезе в приеманата. Секретарката с външност на фотомодел поливаше цветята, той направо я помете като ураган и я блъсна силно отзад. И без това късата й поличка се вдигна още по-нагоре.

— Ох, Витенка! — фамилиарно му се усмихна тя. — Бъди по-внимателен. Знаеш, че съм без бельо…

По принцип Зоечка си беше момиче на място. Просто обичаше да го кара да се чувства неловко. Знаеше много добре, че той винаги я е желал. И затова се гавреше с него, без изобщо да се притеснява. Евреина не можеше да я пипне и с пръст. Нали Капитана ще му отреже главата, ако, не дай си боже, директорът се оплаче от него.

Само че днес Евреина не се смути. Капитана нали го няма, далече е той.

— Това е добре, че си без гащи — избърбори той. — Сега ще те оправят.

— Къде е баш шефът тук? — грубо попита лидерът на новодошлите и бегло погледна Евреина, сякаш е част от декорацията.

— Иля Алексеевич замина — учтиво отговори Зоечка.

Тя още не знаеше за какво става дума.

— Сега ще видим дали е заминал.

Мъжът протегна ръка към позлатената дръжка на масивната врата.

— Стой! — смело викна с басовия си глас Евреина.

Но онзи не обърна никакво внимание на заплашителния му вик и отвори вратата.

Евреина в никакъв случай не трябваше да допуска този бандит да влиза направо при директора. Ако искаха да му предложат закрила, с това предложение можеха да се обърнат само към него, към Евреина. Не беше редно да притесняват с пазарлъците си самия директор. Все пак той цакаше доста на Капитана за охрана. Затова трябваше да го предпазват от каквито и да било неприятности.

Секретарката им каза, че Иля Алексеевич е заминал някъде, но може и да е излъгала. Затова Евреина саможертвено се нахвърли върху водача им, като Александър Матросов върху оръдието на немците[1].

И светкавично попадна под обстрел, но не от куршуми, а от тежки юмруци. Удряха го не в гърдите, а в гърба.

Налагайки го с юмруци, бабаитите го повалиха на земята и започнаха да го ритат където им падне. Шефът им в това време влезе в кабинета, но там нямаше никого.

— Стига толкова! — каза той на телохранителите или биячите си.

Те веднага оставиха Евреина на мира. Добре че спряха навреме. Иначе щяха да му счупят главата и да направят мозъка му на пихтия.

Евреина бавно се надигна, олюля се леко, но се задържа на крака.

— Кой си ти? — попита го главният.

— Аз им пазя гърба! — гордо заяви Евреина.

— Слаб ти е нещо гърбът.

— Дай да си нарочим среща, там ще се разберем.

— С кого? — изкриви устни в презрителна усмивка мутрагенът. — С теб ли?

— Защо с мен, ще дойдат нашите момчета. Верно, Капитана и Бичмето ги няма… Но нищо, и без тях ще си поговорим.

— Добре, да се срещнем. Само че си носете и ковчезите.

— И лопатите — изкиска се един от придружаващите го.

— Можете да си поръчате веднага и погребалния марш.

Водачът им определи мястото и часа на срещата.

— Предай на шефовете си, че с тях ще говори самият Алексей Иванович.

— Не съм го чувал.

— В нашите среди го наричат Гърлето. Няма да определям броя на хората, които трябва да дойдат от всяка страна. Нека босът ти изпрати толкова, колкото може. Едва ли ще намери повече от десетина човека.

— Ще видим — прецеди през зъби Евреина.

— Слушай бе, Даня, дай да го загробим тоя изрод — каза на шефа си единият бабаит. — Тъкмо утре ще са по-малко.

— Няма нужда. Въпреки че няма да е лошо да го научим да се държи по-учтиво.

Без да замахва, главатарят им изтласка напред малкия си, но тежък като камък юмрук. Ударът в челюстта повали Евреина на земята.

Когато се надигна от пода, тежкарят и свитата му вече се бяха изпарили.

Никита се събуди по обяд. Направи физзарядка, хапна шунка и сирене и се нагласи да ходи при родителите си.

Още вчера ги бе преместил в апартамента, който Чугунов им беше отнел. Сега ги наглеждаше друго момче. Взе Артьом в бригадата. На Вовата взе да му харесва да се прави на голям бос и да командва групировката.

Днес Никита трябваше да научи дали Чугунов е оттеглил жалбата си от полицията, дали се е отрекъл от показанията си. Ако не го е направил, в ход трябваше да влезе една забранена хватка.

Тъкмо се беше облякъл и мислеше да тръгва, когато някой позвъни. Беше Вовата.

— Накратко, загазихме! — още на вратата каза той.

После се насочи към кухнята, отвори хладилника, извади една незапочната бутилка водка и пъшкайки нетърпеливо, махна капачката. Постоянно беше подпийнал. Никита беше забравил кога за последно го е виждал в трезво състояние.

— Ще удариш ли едно? — колкото да спази протокола попита Вовата.

— Ами не, нещо не ми се пие.

— Аз пък ще ударя. И ти ще удариш, като разбереш.

— Какво да разбера?

— Налетяха ни. Яката ни налетяха.

— Кой?

— Гърлето.

— Кой пък е този? — равнодушно попита Никита.

Беше му някак все тая кой е нападнал териториите на черняевската групировка.

Той вече си бе уредил нещата — бе си върнал апартамента. И почти бе успял да разреши един проблем, възникнал между другото. Чугунов задължително ще се огъне и ще промени показанията си. А другото малко го интересуваше. В пламъци да изгорят дано тези черняевски мутри.

— Вече проучих нещата. Гърлето е от една силна групировка. Ама много силна… И свири първа цигулка в нея. Накратко, нарочиха ни среща. Извън града, на едно затънтено място. Гърлето ще изпрати всичките си сили срещу нас и трябва да се мобилизираме максимално. Един вид, да видим сега кой кого. Много сериозно ни е взел на мушка. Казал да си поръчаме погребалния марш.

— И колко човека може да ни прати?

— Според мен около стотина момчета без никакви проблеми.

— Ами че ние нямаме толкова хора.

— Ами точно в това е проблемът. Накратко, нямам никаква идея какво ще правим.

— Аз пък откъде да знам.

— На тебе какво, май ти е все тая? — усети нагласата му Вовата.

— Е, не ми е все тая. Но не ме вълнува особено. Аз си уредих нещата. Ти също. Никой не може да ни упрекне за нищо.

— Абе ти луд ли си! — побесня Вовата. — Капитана и Бичмето скоро ще излязат и ще ми натрият сол на главата, един вид, какво си правил, защо не си отбил атаката! И какво ще им отговоря?

— Чакай малко, Вова, нещо не мога да те разбера май — учудено го погледна Никита. — Да не би Капитана да те е оставил за свой заместник?

— Ами не, но…

— Ами точно така, има едно „но“. Той е оставил Джина. Ами нека Джина да си му мисли и да си отбива атаката.

— Абе Джина е гола вода…

— Това си е лично негов проблем.

— Не, брато, това са наши проблеми! — избухна Вовата. — Ние носим отговорност за групировката.

— Ама ти сериозно ли говориш? На мен лично не ми дреме на шапката.

— Братле, недей да говориш така!

— Но говоря.

— Ти изобщо не познаваш Капитана! Ще ни изяде с парцалите, ако не отбием нападението.

— Не съм длъжен да го правя! — отсече Никита.

Вовата искаше да каже нещо много гадно и грубо по негов адрес, но се спря. Умълча се за кратко, замисли се за нещо.

— Ник! Кажи ми сега честно, някога отказвал ли съм ти услуга? — започна той.

Вътрешно кипеше от злоба, но външно беше съвсем спокоен.

— Не, не си.

— И ти не трябва да ми отказваш. Виждам, че на теб ти е все тая. Обаче на мен не ми е все едно. Трябва да залича издънката си. Да съм на чисто. С една дума, длъжен съм да отбия това нападение.

— И какво искаш от мен?

— Ти си умно момче, неведнъж съм ти го казвал. Трябва да измислиш нещо.

— Какво по-точно?

— Трябва да съберем армия. Трябват ми яки момчета с пушкала. И колкото повече, толкова по-добре.

— Че откъде да ти ги взема.

— Ами измисли нещо.

— По принцип, има един вариант…

— Е, казвай де! — зарадва се Вовата.

— Трябва да съберем накуп всички проститутки, които цакат на Капитана за охрана.

— И какво?

— Да ги оправим по веднъж. Вярно, ще се поизпотим малко, но за сметка на това след девет месеца всяка от тях ще ни роди по един богатир, а може и по двама. А след около двадесет годинки ще си имаме вече цяла групировка. И ще разбием Гърлето като едното нищо…

— Подиграваш ли ми се? — обиди се Вовата. — Аз ти говоря сериозно, а ти си правиш шегички.

— А какво друго ми остава да правя? Нали не мога да ти народя яки момчета, че и с пушкала отгоре на всичкото.

— Ти, като беше в пандиза, нали се беше сдушил с някакви авторитетни момчета… — Вовата го погледна изпитателно.

— Е, и?

— Имаш ли някакви техни координати?

— Да речем, че имам.

— Трябва да им звъннем, да си чукнем една среща в някоя кръчма. С една дума, трябва да ни помогнат да се измъкнем.

— А, за това не ме търси. Ами че ти самият не се ли имаш с някого? Нямаш ли някакви познати на друго място?

— Ами какво да ти кажа, някак не се получиха нещата.

— Тогава иди при Капитана. Той ще ти подскаже към кого да се обърнеш за помощ. Той има връзки навсякъде.

— Да бе, докато стигна до него…

— Ами тогава си цакай на когото трябва и за секунди ще ти уредят свиждане.

— При всички случаи няма да успея до утре. А освен това трябва сами да се измъкнем от ситуацията. Тогава наистина ще се издигнем в очите на всички.

— И какво, ще станем големи босове, така ли?

— Че какво, лошо ли е?

— Не ми трябва това на мене. И по принцип…

— Какво „по принцип“?

Никита тъкмо искаше да му каже, че слага точка на всичко, че е дотук с мафията. Съсипва Чугунов — и с това приключва. До гуша му бе дошло от бандитската романтика, писна му от нея. Но реши да не го споделя с Вовата. Личи си, че е запалено момчето, готов е света да обърне, само и само да замаже гафа си и да се издигне на по-високо ниво в йерархията. А всъщност Вовата е прав, никога не му беше отказвал услуга.

— Добре де, ще измислим нещо…

— Да тръгваме тогава. Колата ни чака долу.

— А Джина?

— Какво Джина?

— Трябват ни пари. Много пари. Много добре знаеш, че никой няма да ти даде бойците си просто ей така, за чест и слава.

— Абе ще го намеря аз него, на всяка цена ще бъде там.

Но Вовата се кълнеше напразно. Не намери Джина през целия ден. Затова пък на Никита му провървя. Успя да се свърже с Гена Измайловски. След час трябваше да се срещне с него.

— Е, здравей, братле! — Гена едва не го смачка в прегръдките си.

— Отдавна ли си навън?

— Ами около седмица вече.

— Как я кара Краля?

— Нищо ново при Краля. Ченгетата се опитват да му лепнат доста годинки затвор. Обаче той ще се измъкне. Между другото, помоли ме да ти предам много поздрави, ако се видим. Цени те той тебе, много те цени — каза Гена, гледайки Никита с уважение.

— Свърши ли това, за което те помолих? — Време беше да преминат от празните приказки конкретно към въпроса.

— Че ти за какъв ме вземаш? Щом съм обещал нещо, значи ще го направя. Хайде да тръгваме, че босовете те чакат — подкани го Гената, посочвайки му колата си — лъскав джип „Чероки“. Съвсем новичък беше, сякаш току-що изкаран от завода.

— Готин е, нали?

— Никак не е зле — кимна Никита.

— Качвай се, тръгваме.

— Ами аз да дойда с моята… — Посочи беемвето, зад чийто волан седеше Вовата.

— Не е лоша таратайката. Обаче ще отидем с моята. Така трябва.

Никита реши да не спори. Сега не му беше времето да се инати. Седна в джипа и след около пет минути стигнаха до ресторанта, в който ги чакаха.

На една от масите седяха трима здравеняци с кисели физиономии и мързеливо си пийваха биричка. Бяха облечени в съвсем обикновени анцузи, джапанки и бели потници от тези, които се ползват за долно бельо, а на дебелите им вратове висяха златни ланци. Ето, това бяха въпросните големи босове, с които Гената беше обещал да го срещне. Но Никита остана с впечатлението, че са или някакви пълни убитаци, които нямат никакво влияние в мафиотските среди, или момчетата просто са дошли отморят и да пийнат по биричка. Потвърди се второто. Авторитетите се бяха събрали да си починат и да си полафят. Сякаш не бяха в час с проблема на Никита и се съгласиха да го приемат в компанията ей така, между другото.

— Ето — обърна се Гената към единия по име — това е Ник, точно за него ти говорих.

— Ааа… — Здравенякът с кос белег на лявата буза погледна мързеливо Никита. — Е хайде, сядай… — Посочи му едно свободно място на масата.

— Гената каза, че искаш да говориш с нас за някаква важна работа — вяло попита единият, отмествайки поглед встрани.

— Че кой ще се обръща към такива солидни хора като вас за несериозни неща? — каза Никита, кимайки към всички на масата.

Отговорът му им хареса.

— Вярно, изобщо не ни прилича да си губим времето с празни приказки — одобрително каза друг. — Гената каза, че си се застъпил за самия Крал.

— Е, чак пък „застъпил“, прекалено силно казано. Краля е мафиот от старата гвардия и сам можеше да се защити. Само му помогнах малко.

И този отговор се зачете като червена точка в полза на Никита.

— Така е, знам го аз Краля — със самочувствие каза първият авторитет. — На такива хора като него се крепи светът. Господ здраве да му дава. А сега, давай по същество.

Никита реши да не разтяга локуми и стараейки се да не се впуска в излишни подробности, им разказа за проблемите си.

— Ами така стана, че няма кой да отбие нападението — завърши той. — Всичко е върху моите плещи.

— Да, Капитана и Бичмето ги познаваме. Точни момчета са — закимаха съпричастно босовете. — Здравата ги сгащиха ченгетата.

Всички направиха състрадателни физиономии — един вид, и на нас могат да ни стегнат юздите по същия начин.

— Но и Гърлето го познаваме. И с неговите бригадири сме в добри отношения — разпери ръце един от тях. — Нали разбираш, брато, не върви да си разваляме отношенията с тях.

Демек, извинявай, братле, но с нищо не можем да ти помогнем…

— Ами аз имам нещо предвид — хвана се като удавник за сламка Никита.

— Какво искаш да кажеш? — прояви интерес третият бос. — За кинти ли говорим, или за дял в бизнеса?

— За мангизи.

— Щом е за мангизи, добре. Но на нас ни изнася повече да имаме дял в бизнеса.

Никита не беше очаквал подобен обрат на нещата. Той съвсем загуби надежда.

— Не говорите с правилния човек — процеди през зъби той.

— А с кого да говорим?

— С Капитана и Бичмето.

— Ами тогава да изчакаме, докато излязат.

— Когато излязат, вече ще е късно. Добре де, съжалявам за безпокойството! — каза Никита, надигайки се от стола.

С цялото си поведение той им показа, че разговорът е приключил. След като нищо няма да стане, няма смисъл да си губят времето.

— Бързаш ли? — каза най-главният и му посочи стола да се върне на мястото си.

— Ами искам да отскоча при долгопрудненската групировка.

— Мислиш, че те ще ти помогнат?

— Ще видим.

— Я го виж ти… — лошо го погледна главният бос. — Знаеш ли, момче, само с една ръка ще те хвана, а с другата ще те размажа. Абе кой си ти бе? — рязко му кресна той. — Кой си ти, че ще ми устройваш тука разпри между уважавани хора? Ами че ти си господин Никой, същинска гнида!

Никита се притесни. Коремът му се сви от страх. Срещу него бяха насочени няколко смразяващи погледа. Очакваше всеки момент да се появи някой тип с пистолет и да го гръмне на място. Полагайки невероятно усилие, той успя да се овладее и да не показва емоциите си, издържа на убийствените погледи на босовете.

— Честно казано, бих те смачкал от бой, за да не се правиш на голям тарикат. Но смятай, че извади късмет. Казват, че си, един вид, кръщелник на Краля. Иначе си си гнида.

— Верно е, момче, много се изсилваш — кимна другият здравеняк. — По принцип, трябва да ти дадем добър урок. Но от нас да мине, смятай, че ти е провървяло.

Той направи знак на някакъв бияч и онзи веднага се яви пред него с джиесем в ръка. Босът го взе, набра някакъв номер и прилепи телефона към ухото си.

— Ковач, ти ли си? Здрасти, брато! Как си?… Можеш ли да удариш едно рамо?… Ами трябва ми бригадата ти. Е, то се знае, ще получиш каквото трябва. Да, добре… Сега ще дойде едно момче при теб. За всичко ще се разберете.

Другият бос също се обади по телефона и се договори с някого.

— Мисля, че петдесет момчета с пушкала те уреждат — каза главният отегчено и погледна Никита.

— Напълно.

— Слушай тогава…

Само след час Никита вече разговаряше с въпросния бос на мафиотската групировка. Вече знаеше, че Ковача ръководи бригада от тридесет мутри. Самият той и момчетата му не бяха местни, отскоро бяха в Москва. Сега групировката си търсеше място под слънцето. Опитваха се да правят дъмпинг на дребно в охраната на търговските обекти. Но като цяло, засега бяха нещо като пушечно месо — навиваха се да участват в разчистване на сметки между групировките срещу заплащане.

Препоръките на тримата авторитети означаваха много за Ковача. Затова посрещна Никита много приветливо, даже не се опита да демонстрира надмощието си над него.

— Утре, казваш… Колкото повече, толкова по-добре… Хубаво, мога да изпратя двадесет и седем момчета. Само че, нали знаеш, всичко се плаща…

Ковача каза цената си. Никита кимна одобрително. В крайна сметка, не ги наемаше със свои пари.

— Парите предварително — настоя бригадирът.

Точно по този въпрос стана голяма засечка.

— Абе, как да ти кажа, брато, малко сме на зор с парите сега. Каса имаме, касиер нямаме.

Наложи му се отново да опише трудната ситуация, в която се е оказал.

— Но пари ще има. Така че не се притеснявай…

— Ами че аз изобщо не се притеснявам — повдигна равнодушно рамене Ковача. — Ти трябва да се притесняваш. Накратко, договорът си остава в сила. После ще ми дадеш парите. Но имай предвид, че за всеки просрочен ден имаш десет процента лихва. Изнася ли ти офертата?

— Добре де, така да бъде.

Никита просто нямаше друг избор, освен да се съгласи да му пуснат брояча.

Абсолютно същия разговор се проведе и с другия бригадир. Тези мутри също бяха от някакво сибирско градче и както и първите се бореха за място под слънцето. Само че този път му сложиха двадесет процента лихва за всеки просрочен ден. Но трябва да се признае, че вторият бригадир все пак го срещна с още една бригада. Договорът беше със същите условия — определена сума плюс двадесет процента.

Вовата се чувстваше герой.

На уреченото място пристигна едната от наемните бригади и застана на неговия фланг. След нея се появи още една, след това трета. Общо събраха около седемдесет и трима, плюс петнадесет техни, черняевски момчета.

Освен това бяха въоръжени до зъби с пистолети, пушки-помпи, автомати, картечници и даже имаха няколко гранатомета подръка. Чуждите бригади не подведоха Никита и се отнесоха много сериозно към въпроса. И с транспорта нямаха проблеми. Колите им, вярно, не бяха кой знае какво — пристигнаха с някакви запазени западни таратайки, волгите също не бяха първа младост, имаше и военни джипове — уазки.

Никита се чувстваше тотално прецакан.

Намериха Джина рано тази сутрин. Но той неочаквано се заинати. Заяви, че уж изобщо не знаел за какви пари става дума. Вовата се опита да го вразуми, вкара му някое друго кроше в мутрата и онзи клекна — каза, че наистина отговаря за събирането на парите и общата каса, но и да го убият, няма да я даде, докато не получи разрешение от Капитана. И колкото и да го притискаше Вовата, онзи за нищо на света не искаше да се съгласи.

Самите те тръгнаха към мястото на предстоящото разчистване на сметки, а Джина пратиха в следствения изолатор, за да се срещне или лично с Капитана, или чрез адвокат — не беше толкова важно. Важното беше да получи разрешение от него.

Вовата пътуваше в пилотната кола. До него седеше Никита. И двамата бяха въоръжени. Под тънките си кожени якета носеха кобури с пистолети.

Излязоха на просторната поляна сред гората извън града едновременно с мутрите на Гърлето. Цялата тази церемония сигурно е изглеждала доста странно отстрани. По единия път минаха около двадесетина джипа, по другия — също толкова, само че коли от по-нисък клас.

Двете колони се изправиха една срещу друга на два фронта. Пръв от колата слезе Вовата, след него Никита. Започнаха да се тръшкат и други врати — бойците последваха примера им. Наемните бригадири не се страхуваха от внезапна поява на ченгетата — или поне се правеха, че не ги е страх. Затова изобщо не прикриха оръжието си и веднага се опълчиха срещу врага с целия арсенал, с който разполагат. А и черняевската бригада не остана по-назад. Едновременно изщракаха във въздуха около сто затвора на огнестрелни оръжия.

Мутрите на Гърлето се явиха на срещата горе–долу в същия състав, но слязоха от колите без оръжия. И на часа побързаха да поправят грешката си — скочиха по колите и грабнаха пушкалата. Но това до определена степен доведе до стъписване в лагера им, с което загубиха много от гледна точка на психическата стабилност.

Гърлето лично дойде на сблъсъка между групировките. Придружен от две яки момченца, той се насочи директно към Вовата и Никита. Държеше се предизвикателно, с цялото си поведение се опитваше да демонстрира надмощието си. Но това си беше чиста проба показна храброст. Явно не бе очаквал да се натъкне на такава войска от отлично въоръжени бойци. Можеше колкото си иска да се ежи и да се перчи, но Никита беше сигурен, че няма да рискува да влезе в открит конфликт и да предизвика ожесточено кръвопролитие.

— Да не би ти да си онзи, Гърлето? — Вовата също умееше да вири нос и да хвърля прах в очите.

Сякаш в него се беше концентрирало цялото презрение към врага, което лъхаше от лицата на бойците му.

— Е, за някои може да съм Гърлето, но за някои съм Сергей Иванович — пристъпвайки тежко от крак на крак, прецеди през зъби онзи.

Ако с поглед можеше да се убива…

— Абе к’ъв ти е проблемът, Сергей Иванович? — изкриви устни в ехидна усмивка Вовата.

— Ами, да ти кажа, реших, че трябва да се мръднете малко.

— Е, хайде… Пробвай да ни мръднеш, де!

— Но като гледам, сте доста хора. Ако се мръднете, може и други да стъпчите.

— Ето, така ми харесваш вече, Сергей Иванович! — На лицето на Вовата грейна широка усмивка от задоволство. — По принцип, обичам умните хора. Накратко, нали разбра, че нямаш работа на наша територия.

— Така излиза.

— Ами тогава, Сергей Иванович, остава ни само едно — да се съберем в някоя кръчма. Ти ще почерпиш, а ние ще купонясваме до зори.

— Почерпката от нас, жените от вас — лесно се съгласи за примирие Гърлето.

— Нямаш грижи! — засия лицето на Вовата.

На Никита му стана ясно, че днес явно няма да се наложи да се хващат за пищовите.

— Тъкмо ще си поприказваме за една работа…

— Къде?

— В кръчмата, докато се черпим.

— А не, в кръчмата трябва да разпускаме, а не да си приказваме по работа. Хайде, брато, казвай направо за какво става дума. Но Чугунов не го пипайте. Той е под моя закрила.

— Чугунов ли — замисли се Вовата. — Чугунов, казваш… Говедо е той, този Чугунов. И не можем да ти го дадем.

— Това пък защо?

— Ами просто защото така и не го взехме под наша закрила.

— Аа — отпусна се Гърлето.

— Само че веднага искам да те предупредя, че ще го очистим този Чугунов.

— Какво?! — отново се напрегна Гърлето.

— Ще го очистим. Ако, разбира се, не си прибере жалбата от милицията. Сигурно знаеш, че предаде нашите момчета.

— Така ли? Това променя нещата. Накратко, ще си поговоря с него. Всичко ще се уреди.

— Разбрахме се, братле.

С това изясняването на отношенията завърши. Гърлето си замина с мутрите си, а Никита и Вовата останаха на поляната. Трябваше да проведат още един разговор.

— Е, какво, момчета, решихте ли проблема с мангизите? — попита Ковача.

Другите двама бригадири също чакаха положителен отговор от тях.

— Ами не, не се получи — започна да увърта Никита.

— Прецакаха те, нали? — жлъчно се усмихна Ковача. — Е, нищо, брато, ще решиш проблема. А ако не го решиш, ще те намерим. Имаме координатите ти, така че не се притеснявай толкова, братле.

— Нали знаеш, брато, времето е най-лошият ти враг — добави другият бригадир.

— Точно така, най-злият — кимна одобрително Ковача. — Между другото, реших да ти кача процента на лихвата.

Сега всеки просрочен ден качваше двадесет процента отгоре и върху трите дълга.

Никита се прибираше в ужасно настроение.

— Абе какво си се оклюмал така? — опита се да го разведри Вовата. — Няма да имаме проблеми с мангизите. Капитана и повече ще им цака на тези нещастници. Нали видя, че всичко стана перфектно, както трябва. Благодарение на нас.

— Ами представи си, че Капитана не сподели твоята радост — скептично го погледна Никита.

— Абе ти луд ли си! Такъв велик подвиг извършихме!

— А ти чувал ли си поговорката, че на чужд гръб и сто тояги са малко?

— Абе я се отпусни, брато! Да вземем да обърнем по сто грама, а?

— Може и по двеста.

На Никита изведнъж му се прииска да се напие. Да се отнесе в паралелния свят, където няма никакви капитановци, нито ковачи, нито пък дългове…

И наистина успя да се отнесе в паралелния свят.

Гърлето изглеждаше доста потиснат. И Чугунов скоро разбра каква е причината. Налетял на черняевските територии, но нищо не успял да завземе.

— Здраво отбраняват позициите си момчетата — унило каза той. — С нищо не можеш да ги помръднеш.

— Освен с куршум — изръси неочаквано Чугунов и казаното му се стори точно на място.

В отговор Гърлето го измери с изпепеляващия си поглед.

— Ти не си го казвал, а аз не съм го чул. Аз да не съм ти някакъв главорез. Не ми трябва война. Черняевските мутри са абсолютно прави и няма нужда да си търся белята, не е според правилата.

— А кое е според правилата?

— Да те рекетирам например, е според правилата! — злобно го скастри Гърлето. — Нямаш никакъв гръб. Просто нямаш. Затова съвсем спокойно и без много приказки идваш под моя закрила. Разбра ли ме?

— Абе аз, че те разбрах, разбрах те… Обаче Капитана също иска да ме вземе под своя закрила — реши да му натрие носа Чугунов.

— В час съм с нещата. И искам да те посъветвам нещо. Утре ще отидеш при ченгетата и ще оттеглиш показанията си. Няма смисъл да си развалям отношенията с черняевските мутри.

— А, значи реши с мен да си измиеш ръцете. Бий по своите, за да се страхуват другите.

— Мери си думите, ясно ли е? — кресна му Гърлето.

Той смъмри строго Чугунов и трябва да се признае, че като че ли имаше ефект. Но неизвестно защо, Чугунов не стана и не заяви тържествено, че утре ще отиде да изтегли жалбата си от полицията.

Гърлето изобщо не беше чак толкова страшен. Просто се правеше на такъв.

Този разговор се проведе по време на обяд в един ресторант, в който освен тях двамата нямаше никой друг. Вечерта Чугунов се прибра вкъщи.

След като за пореден и както изглежда, за последен път даде своя или по-скоро не съвсем своя четиристаен апартамент, бе наел луксозна стая в хотел „Русия“, докато построи огромната си къща извън града.

Качи се на етажа, отвори вратата и влезе в стаята.

Настроението му не беше кой знае какво. Колкото и да драпаше да се измъкне, бандитите въпреки всичко го бяха притиснали — като пеперуда, забодена с игла. Ако не е Капитана, ще е Гърлето. И няма отърваване.

А на всичко отгоре в стаята миришеше отвратително, като че ли на мърша…

Не, няма да се откаже от показанията си, няма да помогне на бригадира на Капитана да се отърве току-така. Напук на всички!

Абе какво мирише така гадно?

Чугунов сбърчи нос и тъкмо искаше да повика администратора, когато изведнъж телевизорът се включи сам и се чу хленченето на Зъбов:

— За всичко е виновен Чугунов! — мяташе се истерично онзи. — Той обиди боса, нарече го „лукова глава“. Онзи му скочи с нож, но не успя да го стигне. Първо го удари Кримов. А след това аз… Прекърших му врата… За всичко е виновен Чугунов…

Тази гадина Зъбов си е изпял и майчиното мляко… Чугунов побесня.

После се заредиха невъобразими кадри. Някаква дупка и труп, който се вижда под светлината на фенерите. Изваждат трупа от гроба… Това е Челентано!

Чугунов веднага схвана каква е работата и ужасен се втурна към банята. Сега разбра каква е миризмата.

— Изроди такива! — кресна той.

Във ваната лежеше грузинският бос, по-точно това, което беше останало от него.

Чугунов щеше да повърне. Отстъпи рязко към вратата, но някой силно го блъсна в гърба и той влетя в банята. Веднага след това вратата зад него се затръшна.

— Оо!!! Кучи синове!!! — викна с цяло гърло той.

Но веднага млъкна — не трябва да крещи, не трябва. Не трябва да привлича вниманието на съседите. На вика му можеше да се притече цяла тълпа на помощ и някой задължително щеше да се обади в милицията… А това ще е пълна катастрофа!

Вратата се отвори сякаш от само себе си. Чугунов замалко да припадне от ужас, отчаяние и непоносима смрад. Той изскочи от банята, сякаш се беше измъкнал от гроб.

В стаята нямаше никого, но телевизорът отново се включи без външна намеса и някакъв глас каза ехидно:

— Чугунов!

Искаха от него да се отърве от трупа и още утре да отиде в милицията, за да спаси кожата на мафиотския бригадир. В противен случай… В противен случай видеокасетата с признанията на Зъбов ще бъде изпратена лично на министъра на вътрешните работи и ще бъде разпространена сред грузинските босове от старата гвардия.

Чугунов просто нямаше избор.

Нито Кримов, нито предателят Зъбов му бяха подръка. Нямаше кой да му помогне да изнесат разложения труп. Ще се наложи да го изнася сам. В противен случай…

Идеше му да вие от отчаяние, той падна на колене и в безсилен гняв заблъска главата си в пода.

[1] Геройски загинал по време на Втората световна война, закривайки с тяло бойницата на немско артилерийско оръдие. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Никита се прибираше вкъщи. Той все още живееше в апартамента под наем, но в най-близко бъдеще смяташе да се премести при родителите си. Отдавна вече беше време да скъса с криминалното си битие.

Капитана и Бичмето все още бяха в ареста. На свиждане им ходеше Джина. Бяха минали три дни, откакто беше при тях, и все още нямаше ни вест, ни кост от него, сякаш беше потънал в дън земя. Вовата лично се опита да се свърже с тях, но напразно. Сякаш всички се бяха наговорили срещу него. Всичките му опити да им отиде на свиждане бяха обречени на провал. Постоянно му казваха: „Елате утре, утре елате“.

А времето си минаваше и дългът към наемните бригади растеше с всеки изминал ден. Никита вече не можеше да спи спокойно — нямаше как да го върне. Но нали не по своя вина се забърка в тази каша?!

Той се качи с асансьора на етажа си, влезе в апартамента, затвори входната врата и веднага се насочи към кухнята — страшно му се беше допила студена минерална вода. Но успя да стигне само до хола, защото забеляза, че там има някой.

Никита спря рязко, но не се престраши да влезе. Жалко, че не носеше оръжие. Бе прекалено рисковано.

— Абе не се стряскай, брато! Влизай! — чу се познат глас.

Само че днес звучеше някак зловещо.

В хола го чакаше Ковача, а от двете му страни седяха двама биячи.

— Ние също сме без пушкала.

— Но за сметка на това имате ключ — недоволно въздъхна Никита.

— Не, отворихме си с обикновен шперц.

Но виж, за да влязат в хотелската стая на Чугунов, бяха използвали ключ. Бяха разиграли страхотно мистично представление и явно то даде резултат. Чугунов беше оттеглил жалбата си. Може би утре или вдругиден щяха да пуснат Витал. За да ускори процеса, Никита даже имаше наглостта да позвъни на Светлов. Вярно, онзи нищо не му обеща. Но добрите ченгета не говорят само празни приказки, а действат. Само че вече му беше все едно дали ще пуснат Витал, или не… Както е тръгнало, днес май ще му видят сметката… Ковача определено нямаше намерение да се церемони с него.

— Брато, нещо не си плащаш дълговете навреме.

Ковача дори не го гледаше, а бе впил поглед в тежкия златен пръстен, който въртеше на пръста си. Сякаш беше някакъв знак.

— Ако искаш, убий ме — спокойно отговори Никита. — Но пари нямам.

— И знам защо — също толкова спокойно му отвърна Ковача. — Шефовете ти са в пандиза и не са ви дали разрешение да пипате общата каса.

— Добре си информиран.

— Старая се. Между другото, дългът ти продължава да расте. Трябва да си оправяме сметките вече.

— Но нали не мога да се добера до общата каса. Част от парите се перат в банки. Другата е скрита някъде.

— Можеш да си платиш в натура.

— Какво?! — не можа да повярва на ушите си Никита.

— Не бе — глухо се изсмя Ковача, — не ми трябва задникът ти. Прехвърляш ми около десетина балъци, дето ги цеди черняевската групировка, и те оставям на мира.

— Ама аз не ги решавам тези неща.

— Знам. Ами вземи си поговори с Вовата.

— Той също няма нищо общо.

— Да де, при вас всичко се решава от Капитана и Бичмето.

— Много ясно.

— Ами тогава защо не ви дават никакъв отговор?

— Не знам.

— Станали са големи лекета те, ето какво ще ти кажа. Свидят им се парите. И друго ще ти кажа: щом са такива говеда, е време да ги пуснете по пързалката. Ти и Вовата сте точни момчета и познавате когото трябва. Самите вие можете да си движите нещата, а скапания Капитана да го духа.

— Малка ни е пехотата.

— За това, виж, си абсолютно прав. И ти предлагам изход. — Ковача сякаш не говореше, а съскаше като змия. — Ще се обединим. Вие с Вовата и аз. И никой няма да може да ни пипне и с пръст — нито Капитана, ни Бичмето.

— Ами ако не се съглася?

— Ще получиш куршум в челото. И никой няма да ме упрекне за това. Никой! Длъжник си ми и мога да правя с теб каквото си поискам. С две думи, или утре по това време ми връщаш дълга с лихвите, или приемаш условията ми. Иначе с теб ще си поприказва един мой човек. Между другото, можеш да си избереш как да умреш.

Ковача стана и загледан някъде пред себе си, тръгна срещу Никита. Той направи крачка встрани и му направи място да мине, иначе щяха да се блъснат. Бригадирът мина покрай него със свитата си.

Мутрите си тръгнаха. Никита остана сам. Стоеше като втрещен насред стаята и трескаво обмисляше ситуацията.

Капитана е говедо. Джина сигурно се е видял е него и е получил разрешение да се покрие задълго някъде заедно с общата каса. Алчността на Капитана мина всякакви граници. Не иска да даде парите. Ето сега пък се крие от Вовата. Много добре знае, че трябва да се плати на наемните бригадири. Колкото и да е, все пак помогнаха да отбият атаката на враждебната групировка. А за това — какво става навън, Капитана знае, би трябвало да знае.

Или просто се опитва да прецака Никита? Всичко е възможно. Така или иначе, трябва да го накажат. Трябва да поговори с Вовата. Ще прехвърлят на Ковача десетина търговски обекта и готово, дългът е върнат. Това ще бъде тежък удар за мафиотската империя на черняевската групировка. Абе я да вървят на майната си — и Капитана, и Бичмето!

След Ковача ще дойдат да си искат парите и другите двама наемни бригадири… И те ще получат своя дял. А Капитана и Бичмето пак ще бъдат пратени на майната си. Само че този път много по-надалеч…

А Никита ще си бие дузпата. Стига му толкова вече, наигра се на тези мафиотски игри…

Входната врата хлопна отново. Никита се напрегна — може и другите бригадири да са дошли да си вземат парите. Но веднага се отпусна. Ами да атакуват териториите на Капитана и Бичмето — никой няма да им пречи…

Но беше Вовата. А след него в стаята влезе Витал.

— Я виж ти кой е тук! — някак машинално реагира Никита.

Той все още не се беше отърсил от случилото се преди малко и някак не можа веднага да възприеме реалността на настоящия момент.

— Братле! — зарадва се Витал, притискайки го силно в обятията си, сякаш беше дошъл на гости на най-любимия си приятел.

— Мезе имаш ли? — веднага попита Вовата.

В ръцете си държеше доста препълнен плик. Нещо подрънкваше в него. Беше ясно като бял ден какво е. На Вовата му дай само повод да се напие. Впрочем сега поводът беше много подходящ.

— Ще се намери.

— Точно така, който търси, винаги намира.

Вовата беше доста бодър и весел, но Никита веднага усети едва доловим фалш в поведението му. Сякаш не се радваше чак толкова на освобождаването на Витал. Може би не му се е искало да си поделя властта с него.

Набързо сложиха на масата една палка варено-пушен салам, четвърт бучка холандско сирене, буркан кисели краставички. И готово, софрата беше сложена.

Първият тост беше вдигнат за завръщането на Витал.

— Отдавна ли си навън? — попита го Никита.

— Ами, току-що ме пуснаха. И веднага отидох при Вовата, а после тръгнахме към теб.

— Трябваше някак да предупредиш. Щяхме да те посрещнем по-така…

— Е, хайде сега, това са глупости. И без това много направихте за мен. Притиснахте Чугунов и той се отрече от показанията си.

— И те пуснаха.

— Не веднага, но ме пуснаха. Ченгетата се дърпат. Не искат да дават групировката ни на адвокати, прокурори и съдии. Е, да, обаче онези напират. Полицейската блокада вече се пука по шевовете. Между другото, заедно с мен излязоха и още две момчета.

— Ледовете се пропукаха, дами и господа съдебни заседатели…

— Вярно, пропукаха се. Всички ще ги пуснат. Всички до един. Между другото трябва да се намесим, за да задействаме по-бързо нещата.

— Значи и Капитана и Бичмето ще ги пуснат, така ли?

— Сто на сто.

— Откъде имаш тази информация?

— Брат, нали и ти беше на топло в пандиза, знаеш много добре как работят каналите там.

— Знам — намръщи се Никита. — Затова те питам. Значи безжичният телефон си е на линия. Тогава кажи ми, братле, защо Капитана не ни отговори?

— В смисъл?

— На нас с Вовата ни се наложи да отбием много тежко нападение на една групировка. Много тежко. Трябваше да наемем цели три бригади допълнително.

— Да, в час съм с нещата.

— Значи и Капитана трябва да е в час с нещата.

— Логично е.

— И би трябвало да знае, че вися с пари на тези бригади. И то с доста.

— Абе знае той.

— Ами защо тогава не съм видял нито стотинка досега?

Витал се замисли. Наля си водка. Изведнъж се усети, че не е сипал в другите две чаши, и ги напълни догоре. Мълчаливо вдигна чашата си и се чукна и с двамата, а после на един дъх я пресуши до дъно.

— Да ти кажа ли честно какво мисля по този въпрос?

— Кажи.

— Ами голямо леке е станал нещо Капитана. Или просто се стиска, или иска да ти направи някаква мизерия.

— Говедо е той, Капитана. Заради него си рискувахме главите, а той ще ми върти гадни номера. — Този път Никита напълни чашите. — С една дума, да върви на майната си!

Думите му бяха възприети като тост. Излизаше, че са пили за говедото по прякор Капитана.

— Нищо, ще излезе и Капитана, и тогава ще го стиснем за гушата — каза Витал.

Той явно не одобряваше поведението на главатаря. Нещо повече, в думите му се усещаше враждебно отношение към него.

Вовата мълчеше. Сякаш този разговор изобщо не го касаеше. Странно се държеше.

— Когато излезе, вече ще е загубил всичко. Може би само мангизите от общата каса ще успее да забърше — злорадо се усмихна Никита.

— Таакаа, звучиш ми доста самоуверено. Хайде, казвай за какво става дума — изпитателно го погледна Витал.

— Че какво толкова има за казване. Току-що при мене беше един от наемните бригадири. Викат му Ковача. Искаше си парите. Цялата сума плюс двадесет процента лихва за всеки просрочен ден.

— Яко те е натоварил.

— Но мангизи няма и не се предвижда да има скоро. „Дай — казва, да се обединим“. Демек, ние с Вовата и неговата бригада. — А на Капитана и Бичмето да им теглим шута. „Нищо — казва — не могат да ни направят“.

— Да бе, веднага се навих да се съберем с този изрод — най-после се обади Вовата.

— Абе чакай малко бе, братле, не става дума за теб сега — скастри го Витал. — И после какво, Ник?

— И после… Даде ми време до утре да си помисля. Или връщам всички мангизи до стотинка, или в негови ръце преминават около десетина търговски обекта от нашите. Но най-добре ще е, разбира се, да се обединим.

— И какво мислиш да правиш?

— Аз ли? — намръщи се Никита. — Че на мен ми е все тая! Да прави каквото ще Ковача. Ако ще, не десет, а двадесет обекта да вземе.

— А, не, така не става! — възмути се Вовата. — За това ли се борихме толкова да защитим териториите си?

— А за какво? — ядосано му се нахвърли Никита.

— Ами за да бъде всичко тип-топ…

— Абе що ми говориш глупости! Изпотрябвали са ми тези територии, заради тях сега са ме взели на мушка. На теб, Вова, копеленце такова, всичко ти е наред, обаче Ковача на мен ми търси сметка сега. Абе я вървете по дяволите всички! Нека Ковача се обедини с другите наемни бригади, нека окупират всичките територии на Капитана. И пръста си, копеле, няма да мръдна!

Никита млъкна. Протегна ръка към бутилката, но Витал го изпревари и мълчаливо напълни чашите с водка.

— Да, ще му изгори работата на Капитана — след дълго мълчание измърмори Витал. — Директно ще го разкараме. Вярно е, че е абсолютно леке. Разбирам те напълно, Ник. Не стига, че си загазил като някакъв торен бръмбар до ушите в лайна, а те подвеждат отгоре на всичко. А Капитана не мога да го разбера. Че той заради някакви си подли номерца може да изгуби всичките си обекти. Силни, казваш, са бригадирите, които останаха на сухо, така ли?

— Че по-силни от тях няма — навъсено кимна Никита. — Уж спазват престъпните закони. Но кой знае кога ще вземе да им превърти чивията. И тогава става страшно. Само че на мен ми е все едно. Аз ще си бия дузпата.

— Е, може да се измисли нещо.

— Може. Но аз не искам да се занимавам повече. Дотук бях. А и какво може да се измисли? — Никита погледна уморено Витал. Сякаш бе задал въпроса на самия себе си.

„Наистина, какво може да се измисли?“ — запита се той и отговорът дойде от само себе си.

— На теб, Вова, по принцип ти сече пипето. Умееш да притискаш балъците. Можеш да се държиш на ниво пред големите босове по време на срещи. Само че понякога централно изперкваш. Или може би просто не искаш да се поставиш на мое място? — Никита изведнъж го изгледа много подозрително.

— Абе ти луд ли си! — ядоса се Вовата. — Ами че аз само за това мисля: как да се измъкнем от това безизходно положение.

— И измисли ли го?

— Е, хайде сега… С една дума, дайте да нападнем бригадирите и да им светим маслото.

— Много си затъпял нещо, Вова — усмихна му се ехидно Никита. — Защото не искаш да мислиш. Утре трябва да пообиколим балъците, които са под закрилата на Капитана. Да им съберем задълженията на доста по-висока тарифа за един или два месеца напред. И към обед ще можем да си върнем дълга. Ето го единствения изход.

— Ето, виждаш ли, Ник! — зарадва се Витал. — Виждаш ли колко е просто всичко. Спокойно можем да плюем на общата каса на Капитана. Въпреки че не е точно така, касата е на цялата групировка. Само дето Капитана не може да го разбере.

— Че на мен ми иде да плюя на самия Капитан! — изказа с удоволствие пренебрежението си към главния си бос Никита.

— Това си е твой проблем, Ник.

— Не, проблемът е негов.

— Може и така да е, но трябва да съберем мангизите, и то не утре, а още днес.

— Че трябва да ги съберем — трябва. И аз, разбира се, ще се заема с това. Ако ще, с триста зора, но ще ги събера. А след това си вдигам чукалата. Стига ми толкова, писна ми.

— Ама ти сериозно ли? — попита го Витал.

— Какво дали е сериозно?

— Това, дето постоянно го повтаряш. Сериозно ли искаш да излезеш от играта?

— По-сериозно от това няма накъде.

— Мислиш ли, че Капитана и Бичмето ще ти позволят да си отидеш просто така?

— Ще ми позволят. Толкова неща съм направил за тях. Едва ли ще ми търсят сметка.

— Може и да не ти търсят сметка. Но няма да те пуснат. Ти може да се подценяваш, но аз виждам нещата отстрани. Като те гледам, печено момче си, пипето ти сече, можеш да решаваш доста сериозни проблеми. Капитана трябва да е голям глупак, ако те пусне ей така.

— А той какво, да не би да не е умен? — с насмешка каза Никита.

— Ами точно в това се съмнявам вече — усмихна се Витал. — Хайде да пийнем по още едно, брато, и да тръгваме.

— Къде?

— Ами за парите, как къде?

— Толкова късно вечерта?

Глупав въпрос. Никита веднага се усети. Затова не се обиди, когато Витал се направи, че не го е чул.

Ковача пристигна пред блока на Никита с черната волга. Веднага зад нея спря още една кола, абсолютно същата като първата. От нея изскочиха няколко млади телохранители с типичната външност на биячи. Единият отвори вратата на бригадира.

— Държат на реномето си — тихо каза Витал.

Той наблюдаваше случващото се отстрани заедно с Никита и Вовата.

Ковача слезе от колата, придружен от свита мутри, и Витал веднага побърза да го посрещне лично. От дясната му страна вървеше Никита, отляво — Вовата, а зад тях — четири яки момчета.

— Добре дошли на почетните гости! — Витал им се усмихна гостоприемно.

Той не се подмазваше на бригадира. Напротив — държеше се извънредно достойно. Протегна му ръка за поздрав и Ковача просто нямаше как да се измъкне от ръкостискането.

— Да не би ти да си шефът? — спирайки се, попита той.

— Ами така излиза.

— Ти ли си Капитана?

— Не, аз съм Витал. Капитана засега е в пандиза.

— А ти имаш ли да ми казваш нещо? — Ковача се обърна към Никита.

— Братле, няма какво да говориш с него — излезе крачка напред Витал. — С мен ще говориш. Имаме добри новини за теб. Мангизите са събрани. С лихвите. Само тебе чакат. Това първо. Второ. В една кръчма сме уредили почерпка, а после за всеки ще има по една мадама. Ще си пийнем хубаво водчица, ще поухажваме момичетата. Няма да съжаляваш, брато. И трето… А, третото е изненада.

— Изненада ли? — усмихна се Ковача, явно размекнат от добрите новини. — Да не би да е някой картечен откос в гърба?

— Брато, все едно не си го казал — намръщи се Витал. — А аз не съм те чул. Става ли?

— Е, извинявай… — смути се Ковача.

— Ама няма за какво да се извиняваш. Нали нищо не си казал.

Цяла нощ снощи и днес до обед Витал заедно с Никита и Вовата плюс шепа бойци бяха обикаляли бизнесмените, които бяха под закрилата на шефа им. Обработиха ги много учтиво, културно. Остригаха им вълната за два месеца напред. Някои се опитаха да се възпротивят. Тогава в действие влизаха… Впрочем на Никита изобщо не му се искаше да си спомня тези неприятни моменти.

Към привечер цялата сума за разчистване на сметките с Ковача и другите двама бригадири беше събрана. На останалите двама им пратиха парите по човек. Никита току-що бе получил потвърждение, че вече никой няма претенции към него.

Ковача пристигна да си прибере парите лично. Той беше по-нервен и взискателен в сравнение с другите двама. Витал реши да го успокои и за целта избра много дипломатичен подход — да му достави удоволствие и угоднически да почетка самочувствието му.

Обещаната изненада чакаше Ковача пред самия ресторант. Беше един съвсем новичък джип „Рейндж Роувър“, а в него — куфарче с пари. Бригадирът замалко да намокри гащите от кеф. Гощавката в ресторанта също нямаше как да не го впечатли — на масата имаше от пиле мляко. А пък момичетата съвсем го довършиха. Той лично се уреди с цели три красавици. Какво са правили с него цяла нощ, може само да се гадае, но на сутринта Ковача едва се държеше на краката си, сякаш го бяха изцедили като лимон.

— Ама и вас, мамка му, си ви бива! — каза той, разплул се от задоволство. — Такива готини мацки ми пратихте… Сега цял месец няма жена да погледна.

— Ами ето, след месец пак заповядай — усмихна му се Витал. — Ще повторим.

— Абе и вие наминавайте. Ще се повеселим на воля. И мадами ще има, няма проблеми.

— Ще наминем, брато, ще наминем — потупа го приятелски по рамото Вовата. — Цялата водка ще пресушим, всичките ти проститутки ще оправим.

— Разбира се, момчета, нямате грижи. И ако случайно възникнат някакви проблеми, веднага се обадете. Винаги ще се радвам да ви помогна.

С тези думи се разделиха.

— Ето как се прави — каза Витал. — Богата гощавка, подарък и момичета. И край, никой вече не те закача.

Никита само леко се усмихна. Де да можеха всички проблеми да се решават по този мирен начин…

Старата машина на правосъдието правеше отчаяни опити да погълне черняевската групировка в ръждясалата си система. Но създаваше впечатлението, че поглъща сама себе си. Със скърцане и тракане, тежко се въртяха зъбните й колела. Ту едно излезе от оста, ту друго. Със скрибуцане и много напъни, тя започна да изплюва един след друг дребните риби на групировката. Още малко, и щеше да изхвърли и големите босове.

Витал не подвиваше крак. Заедно с Вовата и Никита той успя да изцеди от балъците доста пари и след връщането на дълга му беше останала солидна сума. Получи се нещо от сорта на втора обща каса.

Той не се скъпеше и с лека ръка хвърли доста пачки, за да получи едни много важни и интересни документи. По негова поръчка бяха откраднати оригиналните протоколи за задържане на оръжието и наркотиците. Ченгетата се бяха постарали, бяха ги оформили по всички правила. Но определени лица, предпочели да запазят анонимността си, бяха сложили един голям кръст на цялата тази работа. И така, силните карти на обвинението лека–полека започнаха да му се изплъзват от ръцете.

Съвсем скоро щяха да пуснат Капитана и Бичмето на свобода.

Благодарение на усилията на Никита и Вовата, а след това и на Витал, техният кораб не претърпя крушение и бързо пое по стария си пиратски курс. Правилният курс се поддържаше от твърдата ръка на Витал. И той беше готов при първо поискване да предаде кормилото в ръцете на законните капитани. Но засега командваше парада.

Никита остана някак встрани от нещата. Нямаше никакво желание да помага на Витал. А и той не го беше молил за това. Но не му позволи напълно да се откъсне от групировката. Сякаш го пазеше за всеки случай. Не го заплашваше, не се опитваше да го задържи насила. Просто го помоли да не го изоставя в трудните моменти.

— Щом не искаш да правиш нищо, недей — каза му той. — Сега нямаме проблеми, можеш да си почиваш. Но ако евентуално стане нещо, няма да мога да се справя без теб. Ти си точно момче, няма да оставиш приятел в беда.

Никита не искаше да е „точно“ момче. Писна му вече. Но не би оставил Витал в беда. Много си бяха паснали.

— Почивай си — повтори му Витал. — Само че, нали ме разбираш, не мога да те пусна на Канарите. И Ялта няма да видиш скоро. Почивай вкъщи. Хайде да тръгваме, искам да ти покажа нещо.

Никита излезе заедно с Витал от щаб кафенето. До него имаше паркинг. А на него — какво да види…

— Това за мен ли е?!

На паркинга стоеше почти нова тойота с десен волан.

— Вози се на воля, брато — усмихна му се Витал. — По документи таратайката се води на един бизнесмен, обаче на практика е твоя. Ако щеш, потроши я цялата…

В колата имаше куфарче, а в него десет хиляди долара.

— Това е изненадата. И това е за теб. Изкара си ги.

Никита се прибра вкъщи на почти личната си кола и майсторски я паркира пред входа. Слезе от нея с голямо самочувствие.

От предния ден вече живееше при родителите си в четиристайния им апартамент. Те все още не бяха преодолели напълно страстта си към алкохола, но тя вече не тревожеше толкова съзнанието им. С помощта на лекаря нарколог тя беше сведена до минимум. А скоро трябваше съвсем да изчезне.

На следващия ден Никита смяташе да закара родителите си в някой скъп магазин. Да си изберат някоя друга дрешка, майка му да си купи малко френска козметика. Нека и те видят малко живот. Между другото, вече бяха започнали да придобиват човешки облик и си спомняха за алкохолния си период като за отдавна забравен кошмар.

Никита успя все пак да постигне целта си. Няма значение на каква цена.

Той бързаше да се прибере. Заключи колата и тръгна към входа. Към същия вход от другата страна на блока се запъти някакво момиче. Той кой знае защо не й обърна никакво внимание. Може би защото вчера вечерта Анечка — скъпата проститутка, работеща само във валута, го беше изтощила до крайна степен.

— Още не се замогнал, а вече се възгордял — чу познат глас зад гърба си.

Никита изведнъж спря и се обърна към момичето. Я гледай ти, Лена!

Беше ослепително красива — с пусната коса, с къса блузка до пъпа, с ластични бели дънки — а крачетата й като на еленче, гърдичките й стегнати, енергично подскачат под блузката… Усети как му се завива свят, сякаш беше ударил на екс половин литър водка.

— Извинявай, не те забелязах! — смутено измърмори той.

Отдавна не се беше смущавал така от някого. Но Лена беше изключение.

— Е, нали това казвам, порасна ти работата и такива като мене не ги забелязваш вече.

В гласа й звучеше ирония, а в очите й играеше палаво пламъче, което излъчваше подчертан интерес към Никита. И както че ли не се опитваше да го прикрие. Тъкмо напротив, стараеше се да покаже влечението си към него.

Лена е нещо сериозно. Не беше някаква си там проститутка от плочките на „Тверская“. И все пак в нея имаше нещо евтино, развратно. Но въпреки всичко Никита я възприемаше сериозно.

Още при първата им среща тя му направи много силно впечатление. И както и да се държеше сега, той беше напълно запленен от нея.

— Няма такова нещо, просто бързах.

— За вкъщи ли?

— Че за къде другаде?

— А аз си мислех, че идваш при мен! — Игривото пламъче в очите й се разпалваше все по-силно.

— В смисъл, при вас с Кеша?

— И така може да се каже. Тази кола твоя ли е? — закачливо каза тя, поглеждайки джипа. — Или си я взел за временно ползване?

— Моя е — заяви Никита с гордостта на опитен ловец, сякаш тойотата беше негова плячка.

По принцип си беше точно така. Колата беше приватизирана от някакъв бизнесмен.

— Никак не е зле — каза провлачено със странно умиление тя.

— Искаш ли да те повозя? — изведнъж изтърси Никита.

— Искам! — кимна му тя. Сведе бавно очи към краката му, огледа го от главата до петите и му се усмихна някак развратно. — Искам… Но не сега…

— Кеша ли те чака? — неочаквано се огорчи Никита.

— Кеша ли? — сякаш се учуди тя. — Аа, да, Кеша…

— Провървяло му е на Кеша. Хубава жена си е намерил.

— Мислиш ли? — развълнува се Лена.

Тя стоеше на едно място, но през цялото време се въртеше неспокойно. Ту леко се надигне на пръсти, ту стъпи на земята, ту се приведе леко, сякаш някой я гали нежно по гърба. А огънчето в очите й се разпалваше все по-силно.

— Не само мисля, а съм сигурен.

— А на теб не ти е провървяло, така ли? — пламенно се вгледа в очите му тя.

А гласчето й едно тихичко и така възбуждащо трепери… В него прозвуча едновременно нежно съчувствие и сила. Никита усети как от силното вълнение му се подкосяват краката.

— Не, не ми провървя. И сигурно няма да ми провърви.

— Че защо, животът е дълъг — всичко е пред теб.

— За някои дълъг, за някои кратък. Всичко зависи от начина на живот.

— Е, да де, ти не си обикновен човек. Нали си мутра.

— А пък на мутрите животът им е кратък, така ли?

— Ами не знам… Все пак не си като другите мутри. Ти си умен.

— Това пък откъде го измисли?

Но тя се престори, че не чува въпроса му, и продължи да говори, сякаш я управлява някаква заложена в нея програма.

— Ти си силен… Красив… Истински мъж…

Може и да беше така, но на Никита му бе някак неудобно да слуша подобни признания от това безумно красиво и сексапилно момиче. По-точно млада жена…

А тя, изглежда, изобщо не се притесняваше. Погледът й беше леко замъглен от сладостна нега.

— Защо стоим тук? — Никита се опита да разведри малко неловката ситуация.

— Да, наистина… Много ли бързаш да се прибираш?

— Ами, честно казано, не особено.

— Ами тогава да вървим у нас.

— У вас — повтори Никита. — У вас, при Кеша…

— Да, да, у нас, при Кеша.

Тя прие забележката му с досада.

Кеша не си беше вкъщи.

— Малко ми е неудобно — смутено каза Никита.

Лена го обгърна с нежния си поглед, хвана го за ръка и го поведе към хола.

— А ти не мисли за това сега — посъветва го тя.

Остави го сам, а тя отиде в кухнята.

— Само кафе ли ще пиеш? — долетя от там очарователното й гласче. — Или кафе с коняк?

— Може и без кафе.

Никита не искаше да остава дълго сам. Но пък му беше неудобно да отиде при нея в кухнята. Сега ще сложи да вари кафе, а това ще отнеме време… Къде-къде по-лесно беше да налее по чаша коняк. Той нямаше нищо против да се почерпят. Направо си е грях да не пийнеш по нещо с такава очарователна домакиня. Ами Кеша?

Лена се появи след около десетина минути. В ръцете си носеше поднос с две тънки високи чаши, бутилка дагестански коняк и чинийка с фино нарязан лимон. Доста се бе забавила с всичките тези приготовления. Но вече не беше облечена с дънки и блузка. Беше се преоблякла. Набързо си беше наметнала на голо някакво късичко копринено халатче.

Изглеждаше страшно съблазнително. Никита имаше чувството, че кръвта му всеки момент ще стигне точката на кипене.

Лена сложи подноса на масата. Може би нарочно се наведе толкова ниско, а може би без да иска, но Никита веднага забеляза едрите й гърди през деколтето на халата. За секунди се подаде и малкото изящно зърно на едната… Никита едва удържа вътрешния си стон.

— Да пием за срещата! — каза тя, сядайки върху подлакътника на креслото, и му подаде едната чаша.

Чукнаха се, отпиха по малко, но Никита не можа да усети въздействието на алкохола, беше пиян и без това.

— Да донеса ли още нещо? — попита тя, посочвайки подноса с ръка. — Може би си гладен?

— Аз ли? Ами, честно казано, гладен съм…

— Добре, ей сега идвам.

Тя стана и тъкмо искаше да тръгне към кухнята, Никита страстно я хвана за ръката и я придърпа към себе си. Но не се реши да я сложи на коленете си.

— Недей… Остани при мен…

— Защо? Нали беше гладен? — Тя даже не се опита да се измъкне от прегръдките му. Нещо повече, сама седна върху коленете му.

Едва не му секна дъхът от емоциите, които бушуваха в него.

— Кой ти каза, че искам да ям? — учудено повдигна една вежда той.

— Ама нали преди малко каза…

— Казах, че съм гладен. Но искам да изям теб…

— Приятен апетит! — отговори тя и лицето й се озари от похотлива усмивка.

Надигна се леко и сложи длан върху най-топлото му място. Той замалко не свърши в панталоните си.

— Да, изглежда, си много-много гладен! — Погледна го с премрежен от страст поглед. — Добре че веднага го забелязахме.

— Да, да, тези неща не търпят отлагане. — Никита се рееше на седмото небе.

— Ти не си гангстер — прошепна му тя тихичко. — А палав разбойник…

Той съвсем бе забравил за Кеша. А дори и да се беше сетил за него, вече с нищо не можеше да промени нещата…

Впи страстно устни в нейните. Горещият й език се докосна до небцето му, погали го нежно и барометърът на страстта стигна до критичната точка. След това Лена изчезна някъде, но след малко се появи отново. Беше свалила коприненото халатче. Никита никога досега не беше виждал толкова изящно тяло като нейното… Нахвърли й се като див звяр, повали я върху мекия персийски килим, разтвори краката й…

Лена беше на върха на щастието.

Вихърът на страстта бушува дълго. Той се опомни едва след няколко шеметни часа безумен секс. Лена просто не му даваше нито минута спокойствие.

В леглото тя се държеше доста освободено. Усещаше се, че й липсва опит в секса. Но тя се стараеше.

— Къде е Кеша? — попита Никита, когато вече нямаше никакви сили да продължи.

— Да се беше сетил за него още сутринта — засмя се Лена.

— И все пак?

— Кеша е в болница.

— Нещо сериозно ли е?

— Де да беше… — Говореше за мъжа си с подчертано пренебрежение. — Апандисит.

— Апандиситът представлява един такъв мъничък израстък на дебелото черво — поясни й Никита.

— Точно така, израстък… Един такъв мъничък израстък… При него всичко е мъничко. И апандиситът, и някои други неща…

— Кои са тези други неща? — закачливо я подразни Никита.

— Онези, които ме задоволяват у теб — усмихна му се тя и докосна с език гърдите му. — Много ме задоволяват…

Тя бавно започна да се спуска надолу и все по-надолу… Не му позволи да продължи разговора скоро.

— По принцип сексът за мен не е най-важното — каза му след около час.

Трудно беше да й се повярва, но сериозният поглед потвърждаваше думите й.

— Кое е най-важното тогава?

Лена не му даде отговор веднага. Замисли се. Отговори му след дълго мълчание, но явно не каза това, за което се беше замислила толкова задълбочено.

— Ами най-важното за мен е да се повозя на колата ти! — Усмихна се палаво.

— Знаеш ли, това наистина е страхотна идея! — възкликна Никита и скочи от леглото.

Той нямаше нищо против да поскитат с колата из нощна Москва. Но не беше това причината, поради която скочи така рязко от леглото. Просто тя му напомни за колата, за красавицата тойота — нищо, че беше с десен волан. Нали я остави в двора. Ами ако не дай си боже… Но колата си беше на мястото. Никой не я беше пипал.

Среднощното скитане завърши с вечеря в един ресторант в Черняевския район, който работеше през нощта. Естествено, ресторантът беше под закрилата на черняевската групировка. Именно него бяха навестили първо с Витал и Вовата, когато събираха парите за връщането на дълга. Управителят все още ходеше със синина под окото.

Сервитьорите веднага познаха Никита и се разтичаха притеснено. Посрещнаха го като царска особа. Едва ли не се бяха строили в редичка пред масата му. След това се появи и управителят, който побърза да му изкаже почитанията си.

На Никита му беше безразлично. Но виж, Лена направо беше във възторг от начина, по който ги посрещнаха. Държеше се високомерно, с маниерите на кралица. Облечена в строгата си вечерна рокля, тя излъчваше студена красота и недостъпност. Кой би помислил, че само преди малко е правила такива неща… Гледаше на околните отвисоко и само Никита беше възнаграден с нежните й признателни погледи…

Сега той имаше всичко — признание, апартамент, пари, западна кола и разбира се, Лена. Не можеше и да си мечтае за по-добра любовница.

Пета глава

Машината на правосъдието окончателно се повреди и заглъхна. Не можа да глътне големите риби. Първо на свобода излязоха всички мутри от групировката на Капитана и Бичмето, а накрая пуснаха от следствения изолатор и самите тях.

Посрещнаха ги доста тържествено. По този повод Витал си направи труда да наеме две разкошни черни лимузини. След тях се точеше цяла колона от джипове „Чероки“, новички мерцедеси, беемвета. Той рискуваше да си навлече големи неприятности. Всеки момент целият този грандиозен парад можеше да се опорочи от появата на някой отряд на ОМОН или СОБР[1]. „Играта с огъня си заслужава“ — бе заявил Витал. Нека да видят ченгетата, че са безсилни пред черняевските мутри.

— Добре дошъл пак сред нас, братле! — топло посрещна Капитана той.

Онзи разтегли устни в изкуствена усмивка, но очите му останаха студени. Трикратното прегръщане и целуване, което си размениха с Витал, беше горе-долу със същата температура. С Вовата и Никита само се здрависа.

За сметка на това Бичмето се прегърна с всеки. Той искрено се радваше на срещата с момчетата от групировката и не го скри.

— Е, хайде, да се пръждосваме оттук! — Бичмето пръв се качи в лимузината и дръпна Капитана.

Той и сам знаеше много добре, че няма нужда толкова дълго и нагло да се мотаят пред следствения изолатор, но въпреки всичко отхвърли ръката му. Качи се в линкълна бавно и тежко, с достойнство. Подкани Витал, Вовата и Никита да го последват. С този жест ги разграничи от тълпата. Впрочем той не можеше да постъпи другояче. Или всъщност можеше, но това щеше да е доста неразумно от негова страна.

Въпреки че напоследък изобщо не се държеше разумно. Или поне Никита смяташе така…

Автомобилът потегли. Капитана дълго и мълчаливо гледа през прозореца, а после се облегна на седалката и притвори очи, сякаш е страшно уморен.

— Ето, виждаш ли, че всичко се нареди. — За сметка на него Бичмето не мълчеше. — Ето че сме на свобода. Надявам се, че вече сте се подготвили да посрещнете както подобава почетните гости?

— Ние не сме гости — без да отваря очи, го поправи Капитана. — Ние сме господарите.

— Е, днес сте гости! — заусмихва се Витал. — Днес ще си починете хубаво. Момчетата ми вчера обиколиха цяла Москва и ви намериха страшни мадами. Щях да свърша само като ги видях.

— Важното е, брато, че не си си подмокрил гащите — подмигна му Бичмето. — Добре си направил. С Капитана сме доволни от теб. Нали така, Капитане?

— Да, няма лошо — отново без да отваря очи, кимна Капитана. — Само че трябва да направим едно уточнение. Из цяла Москва са търсили момичета не твоите момчета, Витал, а моите. Моите и на Бичмето.

— Хайде стига — смъмри го Бичмето. — Докато ни нямаше, с всичко се е занимавал Витал. Затова казва, че момчетата са негови. Били са.

Капитана си премълча, но Никита чу как скръцна със зъби.

— А ти, Ник, си бил страшен! — продължи Бичмето. — Надмина всичките ми очаквания. И ти, Вова, също си се държал смело. На Чугунов сте му разказали играта, а и Гърлето сте вкарали в миша дупка. Добре сте се справили, няма спор.

— Само дето Джина не можахме да го намерим — не се сдържа и се обади Никита.

— Аз пък го намерих!

Този път Капитана отвори очи и прониза Никита с леден поглед, сякаш го обля със студен душ.

— Джина ще дойде утре, заедно с касата. А на вас — той премести поглед към Витал — ще ви се наложи да давате обяснение.

— За какво? — посърна Витал.

— Кой ви е дал право, докато ме няма, да цедите балъците?

— Ти!

— Аз ли?

— Трябваше да ни дадеш разрешение, но се запиля нещо.

— Какво?! Значи, запилял съм се! — тръгна в настъпление Капитана. — Нали бях зад решетките!

— Мен също, между другото, ме ядоха бълхите там. Ник и Вовата ме измъкнаха. Много добре си свършиха работата момчетата, като точни пичове. А ти триеш на Ник сол на главата.

Капитана го изгледа злобно.

— Добре е, че са наплашили Чугунов — изсъска той. — Лошото е, че са пуснали в оборот мангизите от общата каса без мое разрешение.

— Вярно е, без твое разрешение — не отрече Витал. — Но нали Гърлето ги е нападнал, сто биячи докарал. А нашите момчета се броят на пръсти. Ник е постъпил много правилно. Вдигнал се е срещу много силна групировка и е наел допълнително бригади за целта, а те са му поискали пари за работата. Че това си е в реда на нещата!

— Така е, Капитане — кимна Бичмето. — Ник е наел бойци срещу заплащане и е защитил териториите ни.

— Че кой е той, този Ник? — избухна Капитана.

Но се натъкна на убийствения поглед на съдружника си и се укроти. Реши да си върне думите назад.

— В смисъл… не исках да кажа това…

Но казана дума — хвърлен камък. Ник го изгледа злобно.

— Горе-долу същото ми казаха и въпросните бригадири. Един вид, кой си ти… Можеха да ме очистят. Играех си с огъня. Но въпреки всичко си свърших работата. А сега какво, за всичко ме упреквате, така ли? Обвинявате ме, нали така?

— Добре де, Ник, не се пали толкова — опита се да го успокои Бичмето.

Но вече беше късно.

— Да не се паля ли? Цели три дни чаках пари, а Капитана си правеше оглушки. Стискаше се. А мен Ковача ме притиска — къде са парите. Можеше да ми види сметката. И всичките ви балъци щеше да си ги приватизира. Трябваше сами да търсим пари отнякъде.

— Така е, спор няма. Защитили сте бизнеса — каза Бичмето и погледна накриво Капитана.

Онзи си премълча. Само си прехапа устната.

След около час и нещо колите влязоха в района на един много скъп хотелски комплекс извън града. Витал го беше наел за цялата нощ за доста пари. В него имаше всичко каквото ти душа иска — малък ресторант, закрит басейн, сауна, стаи за отдих.

— Страхотно! Супер! Много яко! — възхищаваше се Бичмето. — Сигурно соленичко е излязло?

— Абе, да ти кажа, прилично се кихнах — кимна му Витал.

— Брато, не ти ли се струва, че прекалено свободно се разпореждаш с нашите пари? — изрази недоволството си Капитана.

Думата „нашите“ в неговите уста прозвуча като „моите“.

— Говедо! — прецеди през зъби Витал.

Чуха го само Никита и Вовата.

От първата минута на пристигането си тук той започна да се държи като някакъв бей, а Витал, Вовата и Никита сякаш бяха негови слуги. Ту едно не му харесва, ту друго. С нищо не можеш да му угодиш.

Витал наистина беше подбрал за него и Бичмето едни от най-хубавите проститутки, които можеха да се намерят изобщо. Но на Капитана, видите ли, му дай нещо девствено и непорочно.

В крайна сметка той взе за себе си всички момичета, които Витал беше предвидил за себе си, Никита и Вовата. Капитана ги включи към своята бройка, реши да се заеме с групов секс. И накрая миряса.

— Прави ни на балъци той, на балъци ни прави — озлобено каза Никита.

В момента изобщо не му се правеше секс с проститутка, но фактът си е факт — бяха го унизили.

Витал също се чувстваше потъпкан като нищожество. Само Вовата запази пълно спокойствие. Сякаш на драго сърце беше готов да угоди на Капитана.

— Вие правете каквото искате, но на мен цялата тази галиматия ми писна вече! — ядоса се Никита и тръгна към изхода на комплекса.

— Чакай малко! — спря го Витал.

— Ти какво, да не би също да се махаш? — директно го попита Никита.

— Не… — започна бригадирът.

— Ами щом е „не“, тогава си тръгвам сам! — прекъсна го Никита.

Нищо не можеше да го спре. Може би единствено смъртта. Но като че ли нямаха намерение да го убиват.

Лена стоеше чисто гола пред огледалото. Никита за пореден път се наслаждаваше на прекрасното й тяло. Но не можеше да й се налюбува до насита, защото успяваше да издържи на изкушението само около минута-две, а след това се случваше онова, което логично следва в такива случаи.

Ето че и сега не издържа. Промъкна се незабелязано зад гърба й и притисна слабините си към стегнатото й апетитно дупенце. Кожата й беше нежна като коприна, той усети опияняващата топлина на тялото й. Вече не можеше да се контролира.

— Ела… — Вдигна я на ръце и я пренесе до леглото.

Обикновено Лена се включваше с удоволствие в любовната игра, но днес неочаквано започна да му се дърпа.

— Трябва да тръгвам! — без особени усилия го отблъсна тя.

— Че още е три часът…

— Днес трябва да се прибера по-рано. Кеша ме чака.

— И защо така?

В гърдите му се надигна вълна на ревност. Докога ще трябва да дели Лена с този мухльо Кеша?

Вече трета седмица се срещаха в този апартамент. Никита го беше наел специално за срещите им. А Лена си направи график — от десет сутринта до четири следобед беше с него. През това време ходеше при приятелка.

— Днес ни поканиха на парти.

— Абе да върви по дяволите това парти…

— Но първо ще отидем да видим новата ми кола.

— И колата да върви по дяволите…

— Нима? Така ли мислиш? Аз пък смятам, че много искам да имам собствена кола.

— Но най-много искаш, кобилке моя, да имаш свой собствен жребец.

— По-скоро жребецът си има кобилка…

— Разбрах намека.

Никита отново тръгна в атака, но този път тя се предаде доброволно.

— Днес няма да успеем да отидем с Кеша до автосалона — каза Лена, вече обличайки се.

— Абе я да върви на майната си този твой Кеша! — загледан в тавана, каза Никита ядосано.

— Грубиянин такъв, направо си непоносим! А Кеша… Всъщност прав си, да си гледа работата.

— Преспа ли снощи с него? — неочаквано я попита Никита.

— Преспах. В едно легло. И знаеш ли какво правихме?

На лицето й заигра палава усмивчица.

— Само не ми го казвай! — скръцна със зъби Никита.

Ревнуваше я.

— Ще ти кажа пък… Снощи разглеждахме едно списание.

— Какво списание?

— Избирахме каква къща да си построим.

— Чакай малко, каква къща? За какво ви е къща? Ти какво, да не мислиш да живееш с него и занапред?

— Да не би да имам друг избор?

— Ами аз?

— Какво ти?

— Трябва да се омъжиш за мен.

— С удоволствие… Само че къде ще живеем?

— Как къде, в апартамент.

— В кой, в този ли?

— Че дори и в този…

— Не скъпи, няма да стане. Първо си направи къща, поне на два етажа да е.

— Басейнът задължителен ли е? — на шега попита Никита.

— С басейн, минимум пет спални, подземен гараж, а в него… Мисля, че един „Мерцедес 600 SL“ и едно порше ме устройват… Ще са само за мен.

Никита внимателно се вгледа в нея и разбра, че изобщо не се шегува.

— Някога ще имам всичко това! — Той също говореше съвсем сериозно.

— Не го виждам.

— Какво не виждаш?

— Не виждам да се стараеш. Имаш супер джип и нищо друго.

— А парите?

— Парите само ги пропиляваш, а други не изкарваш. Имам чувството, че с нищо не се занимаваш.

Вече беше минала цяла седмица, откакто Никита бе зарязал бандитския живот. Откакто си бе тръгнал от крайградския хотелски комплекс, повече не видя нито един от своите братоци — нито Витал, нито Вовата. Даже нямаше представа какво става с тях. Не искаше и да чува за тях. И най-вече за Капитана, с неговите подли номерца.

— А ти какво искаш, да бачкам, за да ми прелива джобът от мангизи, така ли? — попита я той с малко тарикатска интонация, подражавайки на мутрите.

— Разбира се, че трябва да се бачка — кимна му тя. — Мъжете трябва да изкарват пари. И колкото повече, толкова по-добре…

— Ами ако заради тези пари се наложи да убия човек? Все едно ли ще ти е?

— Честно ли?

— Да.

— Честно казано, все едно ми е кой как си изкарва парите. Важното е да ги има. Ти нали сам каза, че съм твоят брилянт. Аз и без това си го знам, де. А брилянтът, както е известно, се слага в златно легло.

— По-добре платинено.

— Да, по-добре в платинено — съгласи се Лена.

— С една дума, Кеша те устройва повече от мен — направи си заключението Никита.

— Засега да. И ако искаш да живея с теб, бъди така добър да ми осигуриш всичко, от което имам нужда.

— А защо не вземеш да ме разкараш тогава?

— Ами устройваш ме. Имаш кола, апартамент, в който да се срещаме. Ти си силен, готин, симпатичен мъж.

Никита не се подразни от цинизма, с който Лена изброяваше достойнствата му — тя го завоалира с похотлива усмивка и студенината в очите й се смени с развратен плам. Силното й желание се предаде веднага и на Никита.

— А освен това ти имаш нещо, което Кеша няма.

Без да се съблича, тя се приближи до него, застана на колене и извади онова, което не й допадаше у Кеша. Последваха няколко чудесни секунди на върховно блаженство, заради които Никита беше готов да даде половината си живот.

След което тя го изненада неприятно, сякаш го халоса с мокър парцал.

— Но имай предвид, че не само ти имаш такова достойнство — каза му и съвсем невъзмутимо стана от пода, взе си чантата и без да каже нито дума, си тръгна.

Никита вече бе разбрал каква е истинската й същност. Лена бе обикновен боклук, който цени повече материалното от духовното. Красивият живот — луксозните къщи, скъпите коли, в това се състои смисълът на нейното съществуване. И тя с лека ръка ще обърне гръб на любимия си, само и само да получи това, което иска.

Боклук е… Но много скъп боклук. Поне за Никита.

И за да я притежава, явно не е достатъчно онова, дето му се мандахерца между краката. За да я притежава, трябва да сложи целия свят в краката й.

А освен това тя е права. В този живот всеки трябва да има някаква цел. Да се опита да постигне нещо. Не да се оплаква от съдбата си, а да я вземе в свои ръце. Ако искаш да бъдеш богат, силен, независим, трябва да се стремиш към това.

Бандитското поприще не е за Никита. Но може да се захване с някакъв бизнес. Ако му провърви, след някоя друга година ще стане богат човек и ще може да си позволи всичко, което Лена иска. Дебелият портфейл и това, което има в панталоните, може би ще са достатъчни, за да бъде щастлива.

Той ще постигне целта си. Ако му провърви… Трябва да му провърви.

Размислите му бяха прекъснати от позвъняване на вратата. Сигурно Лена се е върнала. Тя нямаше ключ — с цел да не се разкрие тайната им. Да, може и да е тя! Ами че друг няма кой да е… Никой, освен тях двамата, не знаеше за това гнезденце.

Но не беше Лена.

— Здрасти, брато! — задуши го в прегръдката си Вовата.

Лъхаше силно на алкохол. Както обикновено, беше си дръпнало момчето.

Беше облечен с доста широки черни дънки, тънко дънково яке, на врата си имаше масивен златен ланец и доволно му се усмихваше.

— Как ме намери? — освобождавайки се от прегръдката му, попита Никита.

— Ами проследихме те…

— Ти ли ме следи?

— Защо пък точно аз? Капитана пусна хиените си. Водчица да ти се намира?

— При други може и да няма, но при мен всичко има.

— Ето, това е приказка! Хайде да влезем в хола.

Но Никита го заведе в кухнята. Апартаментът беше едностаен. Кой знае защо, не му се искаше да настани Вовата в креслото, в което само преди малко Лена стенеше в една доста неудобна поза. Впрочем Вовата изобщо не се засегна. Още повече че в кухнята имаше удобен кухненски ъгъл. Имаше къде да се поизтегнеш. А той обичаше точно това.

Но неизвестно защо, седна на табуретката. И при това на самия й край. Сякаш всеки момент очакваше да го повикат и трябва на секундата да скочи от мястото си и да се стрелне към стопанина си като ловджийско куче. Към стопанина…

— Е, разказвай сега — наливайки му водка, каза Никита.

Вовата не се чукна с него, а алчно сграбчи чашата, на един дъх я пресуши до дъно и веднага с жест го помоли да му налее още.

— Че какво има да разказвам? — попита той, изпръхтявайки след обърнатата чашка.

— Е, как какво? Как е Витал?

— Абе с Витал всичко е наред. Ръководи бригадата, от живота не се оплаква.

— А Капитана? Бичмето?

— Бичмето ли? И той е добре. А Капитана ти праща много поздрави.

Вовата отново сграбчи чашата и жадно погълна цялото й съдържание. Никита имаше чувството, че още малко, и ще глътне чашата.

— И какви са тези поздрави? — ехидно се усмихна Никита.

— Ами ето такива…

Очите на Вовата станаха зловещи като на сатана, станаха черни като бездната. Привидното му опиянение беше само на повърхността, а в бездънните им дълбини искряха езичетата на адския огън. Той пъхна едната си ръка под якето. И в този момент на вратата се позвъни.

— Идвам! — подвикна Никита.

— Кой пък довтаса сега, мамка му? — избоботи недоволно Вовата.

Той извади ръката си от якето и продължи да пие.

— Ами сигурно е съседката…

Но на вратата стоеше Витал. Точно пък него изобщо не очакваше да види. Беше облечен с широки панталони, кожено яке, а на рамото си носеше сак.

Витал допря пръст до устните си — демек, тихо, не говори, и имитирайки женски глас, каза:

— Никита, моето момче, ще ми заемеш ли малко солчица…

И без да му даде възможност да отговори, влезе в апартамента. Чак сега Никита забеляза, че държи пистолет с цилиндричен заглушител.

С бърза крачка, Витал се насочи към кухнята.

— Тук ли си, мръснико? — попита вбесен той и на часа пистолетът трепна в ръката му.

Един изстрел, втори… Чу се тупване на сгромолясало се тяло…

Никита замалко да получи удар, когато влезе. Витал стоеше в ъгъла, държеше пистолета, от който излизаха струйки дим, а Вовата лежеше бездиханно на пода. През разкопчаното му яке се забелязваше малка дупчица в гърдите му. Под главата му се беше образувала локва кръв, която все повече се уголемяваше. Очите му гледаха безжизнено в тавана.

— Какво направи?! — Никита шашнато зяпна Витал.

— Това, което отдавна трябваше да се направи. Знаеш ли защо беше дошъл при тебе?

— Не…

— Ами за да те очисти, ето защо. Как можа да не схванеш веднага?

Никита можеше и да не му повярва, но думите му само изясниха ситуацията. Сега разбра защо Вовата пъхна ръка под якето си. Разбра какви бяха „поздравите“, които му праща Капитана.

Той преодоля погнусата си, наведе се и пъхна ръка под якето на Вовата. Точно така, носеше пистолет в специален кобур. И то не какъв да е, а ТТ с къс еднократен заглушител.

— А сега изтрий отпечатъка си от пищова и го хвърли някъде на боклука — посъветва го Витал.

— Защо да го хвърлям? Имам чувството, че тази играчка ще ми потрябва за нещо.

— Ще го почувстваш ти отзад — озъби му се Витал.

Не му беше ядосан, просто се опитваше да се освободи от напрежението.

— С това пушкало вече е убит човек. Не съм много сигурен, но предполагам.

— Кой?

— Ами Бичмето изчезна някъде. Сякаш в дън земя потъна.

— Смяташ, че Вовата го е пречукал?

— Много е вероятно.

Витал взе от масата бутилката с водка и на един дъх я пресуши до дъно. После отиде в хола и се повали като чувал върху постлания с чаршафи диван. Изобщо не го вълнуваше какво ще каже Никита. Едва се държеше на краката си.

— Изморен съм — въздъхна тежко той. — Толкова съм изморен, че грам силица нямам… Но нищо, сега ще си почина малко и започваме…

— Какво започваме? — не го разбра Никита.

— Слушай, братле, вземи да си включиш компютъра, а… Трябва да си събираме партакешите и да бягаме. Да бягаме колкото се може по-бързо и по-надалеч. — Очите на Витал се затваряха сами. — Само не трябва да заспивам — опитваше се да си внуши той, — да не заспивам, да не заспивам…

— Ами недей да заспиваш! А по-добре казвай какво става!

— Накратко, Капитана съвсем превъртя. Изперка централно. Първо се нахвърли на нас. Е, нали си спомняш как ни направи на бъз и коприва. Все нещо не му харесва на тоя гад. След това се озлоби срещу Бичмето. Нали Бичмето се застъпи за нас. Всичко, казва, правилно са направили момчетата, демек, няма за какво да ги упрекваме. А пък на Капитана това му лазеше по нервите. Нали в групировката започнаха много да ни уважават. Точно това го вбеси. И хич не му пука, че сме му защитили териториите. Нали, говедото му с говедо, друг, освен себе си не признава. Накратко, превъртя му шайбата и се изпокараха с Бичмето… Ако щеш, вярвай, веднъж случайно бях наблизо и ги чух какво приказват. Капитана казва, трябва да пречукаме Витал, и Никита също. Демек искат да си присвоят цялата власт само за себе си. Даже му припомни как ги посрещнахме.

— Че как сме ги посрещнали? С две лимузини, как…

— Там е въпросът, че бяха две лимузини. Точно за това му припомни Капитана. Каза на Бичмето, че един вид, съвсем преднамерено сме наели два линкълна. Единият за него и Бичмето, а другият за нас — за мен и теб. Било с цел да се покажем колко сме големи. Демек, вие с Бичмето се отместете малко, за да можем ние да седнем на вашето място.

— Пълни глупости!

— А Бичмето му каза право в очите: „Ти — казва, — Капитане, съвсем си откачил. Момчетата, значи, са си свършили работата както трябва и ти поднесоха на тепсия властта, а ти мислиш да им видиш сметката. Мръсник си ти, ето какъв си“ — казва. Естествено, Капитана се разпени, обиди Бичмето на майка. Сещаш се…

— За старата.

— Точно така. А на следващия ден Бичмето изчезна.

— Защо мислиш, че е работа на Вовата?

— Ами защото тоя гад отдавна се е продал целият на Капитана. Ако си ме слушал внимателно, трябва да си схванал, че Капитана не каза нищо за него. Не предложи да очистят и него.

— Значи Вовата през цялото време си е бачкал за Капитана.

— Още от момента, в който го прати да се види с Капитана в пандиза. Срещнали са се още първия ден. И хубаво са си поприказвали. Капитана веднага му е дал нареждания какво да прави, да не ти казва нито дума за разговора им, все едно не е имало среща изобщо. И Вовата ти е надрънкал врели-некипели. А вече е бил в комбина с Капитана.

— Вече знам защо веднага се е съгласил да ме предаде с парцалите — изведнъж се сети Никита.

— Защо?

— Само аз от цялата групировка знаех, че се е огънал в полицията. Заедно с Гирата.

— Няма го човека, няма я и тайната. Вовата не беше лошо момче, но се е огънал. А веднъж огънеш ли се, край — загубен си. Тръгваш надолу. Ето, очисти Бичмето. Опита се и до мен да се докопа. Сега пък до теб. Ник, моля те, направи ми една услуга, иди да вземеш още водчица. Ще му ударим по едно за твоето спасение.

— И за упокой на грешната душа на Вовата.

Витал изведнъж млъкна. Замисли се за нещо и дълго не каза нито дума. И накрая заяви:

— Абе изобщо, трябва да му направим помен. Все пак толкова работа сме свършили заедно. Но няма смисъл да го съжаляваме. Няма смисъл, Ник!

Дали Витал съжаляваше, или не — не се знае, но очите му изведнъж се наляха със сълзи.

— Ние с тебе, братле, живеем по законите на джунглата. Всички са добри, обаче всеки е сам за себе си. В нашия свят няма приятели до гроб, а приятели за гроба. За да оцелее, и най-добрият ти приятел може да ти прегризе гърлото. И не знам дали ще имаш моралното право да го съдиш за това. Но в никакъв случай не трябва да го съжаляваш. Това го знам със сигурност. С една дума, истинска джунгла — ти си хищник и около тебе постоянно се навъртат хищници. За да не бъдеш изяден, си длъжен да убиваш.

— И трябва да оцелеем в тази джунгла.

— Аз трябва да оцелея. И ти също. Ние двамата. Заедно или поотделно, това няма никакво значение.

Погледът на Витал се изпълни със свирепа жестокост, стана коравосърдечен. Но след малко злобата изведнъж изчезна от лицето му.

— Може би ще му поръчам панихида на Вовата. Все пак сме били партия с него. А е убил, за да оцелее. Него пък го убиха, за да оцелеят други. Та така стоят нещата.

Никита се сети за Артьом с неговите романтични измишльотини за мафията. Може в тях все пак да имаше нещо вярно, но като цяло си бяха пълни глупости, празно философстване. А Витал му говореше за смъртта. За философията на убийството — убивай, за да оцелееш. Първо стреляй, после се разкайвай.

— Смятай, че успя да ми повлияеш — злорадо се позасмя Никита.

Той също искаше да живее, следователно… Сети се за трофеите си — пистолетите „Глок-17“, ТТ и АПС[2], скрити на сигурно място, където никой не можеше да се добере до тях. В този апартамент също имаше скрит пищов — автоматичен „Колт“ с пълнител за седем патрона.

— Ами браво на тебе. Значи ще убиваме заедно.

— Кого ще убием? — просто така, като за нещо напълно нормално попита Никита.

— Капитана. Да не мислиш, че цял живот ще се покривам от него?

— Не, разбира се. Ще убиеш Капитана и ще ликвидираш източника на опасността. И отново ще продължиш по отъпкания път. Само че вече като победител.

— Точно така! — Витал вдигна показалец. — Харесва ми как мислиш, братле! Но се изразявай по-простичко, не сме на лекция по философия.

— Ще гръмнеш Капитана и ще заемеш пак старата си позиция. Така по-простичко ли е?

— Това е прекалено простичко — изкриви устни в разочарована усмивка Витал. — Ще заема мястото на Капитана. Но за това после.

— Не казвай хоп, преди…

— … да си скочил. Наистина, ще ни се наложи доста да поскачаме, няма спор. Дай да се заемем първо с Вовата.

— Трупа ли ще изнасяме?

— Ами по принцип няма да е зле. В апартамента ти има труп, а ченгетата са те взели на мушка. Ето какво ще направим…

Витал извади джиесема си от якето и набра някакъв номер.

— Как са нещата там? — попита той. — Нормално ли?… Това е добре… Идвай бързо!

— С кого говориш?

— С Артьом… Долу в двора е, чака ни в една таратайка, следи обстановката. Че кой знае, всичко се случва… Да ти кажа, печено момче е. Навсякъде е с мен. Замалко да ме очистят, бяха ме обсадили отвсякъде, но той не ми обърна гръб.

— Има си принципи човекът.

— Да бе, човек с принципи е. Комсомолец, мамка му!

— Мутросомолец.

— Какво?

— От мутринския младежки съюз.

— Да бе, вярно, от мутринския… Кадърно момче е, но не е виждал още кръв. Трябва да го пробваме. Тъкмо ще запазя пищова си чист.

След малко се появи Артьом. Здрав юначага, облечен с гъзарско кожено яке, с масивен сребърен ланец на врата и типичното заплашително изражение. Ни повече, ни по-малко. Същински бандюга… Но му липсваше онази наглост и безпардонност, която е характерна за класическата мутра. Имаше някакъв оттенък на интелигентност в погледа му, но с всеки изминал ден той щеше да става все по-блед и по-блед, незабележим, а накрая съвсем щеше да изчезне.

Цялата му показна храброст се изпари като дим, когато видя окървавения труп на Вовата.

— Защо пребледня така? — строго го попита Витал. — Ти какво си мислеше, че си играем на шикалки тук? Това е смъртта, братле. Смъртта!

Артьом се взе в ръце, но лицето му остана бледо.

Витал го накара да остане в кухнята. Никита също остана. Вече не изпитваше отвращение, не го втрисаше. Вече съвсем спокойно гледаше трупа на Вовата, както санитар от моргата гледа току-що докаран мъртвец. Но не би отказал чаша водка може би…

— Куршумът не трябва да остава в тялото — каза Витал. — Това ще означава, че пищовът не е чист и отива на кино. Гледайте и се учете, докато съм още жив.

Той взе с ръце главата на Вовата и с поглед на опитен хирург започна да я оглежда. Никита също я огледа. Този път малко му се догади, но в поведението му нямаше и намек за това — външно запази пълно спокойствие.

Но Артьом не издържа на гледката. Той се изстреля като куршум от кухнята и влетя директно в тоалетната. Чуха се характерните звуци…

— Слабак! — изкоментира Витал, продължавайки да разглежда главата на Вовата. — Таакаа, дотук всичко е ясно. Куршумът го е прострелял и е излязъл от другата страна на главата.

— Няма да има нужда от трепанация на черепа — направи извод Никита.

— Какво?

— Демек, няма нужда да му трошим черепа.

— Аа, е, да.

Той изтри ръце в дрехите на убития и стана. Тръгна към тоалетната и се върна с Артьом. Домъкна го грубо за яката и го сложи да седне.

— Внимавай в картинката, ясно ли е? — кресна му. — Гледай и се учи. Ако ти се гади и не можеш да издържаш, омитай се оттук! Дръж се за полата на майка си — заяви му, усмихвайки се зловещо. — Ако те пусна де.

Никита отвори хладилника. Супер! Имаше още една бутилка водка.

И тримата изпиха по една пълна чаша и Витал отново пристъпи към операцията. Но преди това донесе от балкона едно длето, чук и клещи. Ножа взе от кухнята. След като си набави нужните инструменти, отвори гръдния кош на Вовата.

Докато се извършваше аутопсията, Артьом успя да изтича още веднъж до тоалетната. Затова пък Никита не усещаше нито погнуса, нито отвращение. Сякаш това беше в реда на нещата.

— Ето го! — Витал държеше окървавения куршум. — Ето! Дръж! — Подаде го на Артьом.

Онзи първо се дръпна изплашено, но все пак го улови и го стисна с два пръста. Сега освен отвращението, в очите му се четеше и любопитство.

Не каза нито дума, когато Витал го накара да лъсне пода, за да намерят и втория куршум. Отиде до банята, взе една кофа и парцал за под. Доста неприятно му беше, но вече не му се обръщаха червата.

Витал прибра двата куршума, убили Вовата, пъхна в джоба си и двете гилзи за всеки случай. Увиха трупа в някаква кувертюра и през нощта го изнесоха на двора и го напъхаха в багажника на беемвето. Никой не ги видя, а дори и да ги беше видял, не е разбрал какво става.

След това се върнаха в апартамента, за да поразтребят малко. Измиха петната от кръв, проветриха стаите, за да не намирисва на барут. Нищо не трябваше да подсказва, че тук е станало убийство.

— Ник, с теб вече сме били в участъка — каза Витал. — Нашите отпечатъци ги има в картотеката. Трябва да сме много предпазливи. Не трябва да оставяме никакви следи.

— Не трябва — съгласи се Никита и не много силно, но рязко удари с юмрук една от плочките.

Малкото скривалище се отвори. В него имаше оръжие.

— Опа! Че ние, оказва се, сме въоръжени! От коя система е? — поинтересува се Витал.

— „Колт“! — отговори Никита, изваждайки пистолета с двата резервни пълнителя.

— Хубав пищов, точен. По принцип с пушкалата нямаме никакви проблеми. Заредил съм се с цял арсенал. Имам каквото си поискаш.

— И атомна бомба ли?

— Две — не оплете езика Витал.

— Но нали трябва да се доберем някак до този арсенал.

— Ще се доберем. Ще му подпалим задника на Капитана. Доколкото си спомням, ти бях подарил една таратайка, нали така? — неочаквано попита Витал. — Къде е?

— На паркинг.

— Платен ли?

— Ами да. — Помисли, че ще използват неговата кола, но не позна.

— Нека да стои там засега. Ще тръгнем с моята бричка.

Никита си представи каква може да е колата му — най-малко джип „Гранд Чероки“. Но беше крайно разочарован — в двора на блока, близо до колата на Вовата беше паркирана една обикновена лада седмица на около десет години.

— Да не мислеше, че съм с мерцедес шестстотин, а? — иронично го погледна Витал. — Не, братле! Ние сме в период на война. И няма нужда да се изхвърляме. Виж, като очистим Капитана и си приватизираме групировката… Тогава вече може и като тежкари на ролс-ройс да се возим.

За Никита изобщо нямаше значение на каква кола ще се вози после. А и сега му беше все тая. Стига да се движи, да е бърза и да не се чупи.

Само че къде отиваха?

— Накъде сме? — попита той.

— Виж, това и аз не знам засега. Трябва първо да се отървем от Вовата. Чакай малко! Имам една идея.

Една красавица с копринена кожа и изящна фигура го беше възседнала и въртеше ритмично дупето си, мачкаше гърдите си и стенеше ли, стенеше… Отстрани изглеждаше така, сякаш наистина примира от удоволствие. Но в главата му се прокрадна мисълта, че е истинска актриса и просто играе добре ролята си.

Красиво момиче е Нели. Елитна проститутка, тарифата й е хиляда долара на час. Курва, нищожество е… Но сега е негова любовница.

Бяха запознали Капитана с нея съвсем наскоро — в деня, когато излезе от пандиза. Запознанството им стана с неговите пари. Витал, мръсникът, я беше наел за тлъста пачка. Да му достави удоволствие, искал. И успя, гадината мръсна, да му угоди. Капитана остана много доволен от Нели. Тя беше страшно красива, образована, възпитана, а в леглото беше осмото чудо на света.

За първи път прави секс с нея в компанията на още три проститутки. Бяха с цял клас по-ниско от нея, но бяха също страхотни парчета. Такива художествени изпълнения правеха… Витал, Вовата и Ник ги бяха предвидили за себе си, но Капитана подло им ги измъкна под носа и им подхвърли небрежно — духайте супата, момчета, проститутките са за мен. Нека им текат лигите…

По принцип не трябваше да постъпва така с тях. Бяха свършили добра работа. И най-вече Ник се беше постарал — изкарал Вовата от онова село, обработил Чугунов, а после си разчистил сметките с Гърлето. Друго обаче е лошото — че се държи като истински авторитетен бос. В пандиза се сдушил с когото трябва и така си уредил три наемни бригади, които да застанат на негова страна в сблъсъка. И успял да разкара Гърлето. Направо го наврял в кучи задник… Запазил всичко, което Капитана беше натрупал през годините. А след това измъкнал Витал на свобода — още едно голямо постижение. А съвсем отскоро е в групировката. Или е имал страшен късмет, или наистина е много отракан. Но фактите са си факти — прекалено нависоко започна да лети. Трябваше спешно да му се подрежат крилцата. И на Витал също. И той започна да се прави на голяма работа. Тотално изнагля, наистина…

Капитана бе започнал да нервничи още в пандиза — в деня, когато пуснаха Джина на свиждане. Беше дошъл да му иска разрешение да платят на чуждите бригади. Капитана знаеше много добре, че трябва да се разплатят с наемниците, но вътрешно се изяждаше от злоба — не искаше Ник и Вовата да се издигнат прекалено нависоко. Затова се наложи да отпрати Джина от Москва заедно с парите. А след това дойде и Вовата. Докладва му, че е отбил нападението. Точно тогава Капитана го хвана натясно.

— Ти, Вова, си печено момче — бе му казал. — Много те ценя. Ще бъдеш на равна нога с мен, както е Бичмето сега. Един вид, ще те наградя за старанието ти. А Ник, той е зелен още. Не трябва да му помагаме да се издига, трябва да го тласнем надолу. За да не се големее много.

Накратко казано, нахвърля му в общи черти плана за действие. Идеята беше да оставят наемните бригади да го разкъсат на парчета заради дълговете. Вовата не се двоуми много и веднага се съгласи. Даже някак прекалено лесно се съгласи да предаде Ник…

Но Ник, мръсникът, се измъкна от ситуацията, в комбина с Витал. Затова Капитана им натри сол на главата, когато се върна. Сложи ги на място. Ник му се обиди и изчезна някъде. Затова пък Витал не спря да си вири носа, сякаш чакаше да му дадат медал. Наложи се да му прати Вовата. Само че Вовата се издъни, лош наемен убиец излезе. Измъкна му се Витал.

Вовата реши да замаже вината си и сам му предложи да отстрани Ник. Казва: „Знам къде се крие сега“. И разбира се, Капитана му даде зелена светлина.

Много е вероятно Ник вече да не е сред живите. Но пък Витал се укрива някъде. Нещо повече, прибрал е и част от парите на групировката. Капитана знаеше, че е оставил за себе си около сто хиляди долара — част от парсата, която беше изцедил от бизнесмените, за да покрие дълга към наемните бригадири. Сами по себе си тези пари бяха нищо и никакви жълти стотинки. Лошото беше друго — тези пари се явяваха втора обща каса на групировката. А общата каса е като царския скиптър и властта в държавата. Който я държи — той е царят. И Витал беше един вид втори цар. Много опасен съперник.

А освен това и Бичмето. Изчезна някъде. Просто ей така взе и изчезна и никакъв го няма. Никой не можеше да каже даже приблизително къде се намира. Оставаше само да се чака, докато благоволи да се появи.

Но виж, за Витал беше организирана истинска хайка. Петорката на Мошеника в пълен боен състав и една бригада биячи го търсеха под дърво и камък. Но все им се изплъзваше…

Нели започна да стене силно, затрепери, сякаш ток са пуснали през нея, и като че ли загубила съзнание, се свлече върху него.

— Колко ми е хубаво, скъпи — прошепна му тя.

С това приключи цялата работа. Тя легна на една страна, попъшка още малко от кумова срама и заспа.

Лесно й е на нея. Събуди се сутрин, събуди и него с ласките си, накара го да стигне до оргазъм, а и самата тя определено си направи кефа, а после се обръща на другата страна и заспива.

До обяд ще се търкаля в копринените чаршафи, а след това цял ден ще се размотава из разкошния петстаен апартамент. Всичко си има тук: интериор в евростил, супер мебели, пък и джакузи, климатици с ароматизатори… Направо да ти се завие свят, почти милион долара бе хвърлил за всичко това. Точно толкова му излезе това гнезденце. Купи го с пари от касата, оформи документите на името на Нели. Тя бе само подставено лице, когато поискаше, можеше да си го вземе. Но тя не знаеше това. Мислеше, че апартаментът й е подарен, но се заблуждаваше жестоко. Затова пък палтото от чинчила бе истински подарък. Зимата между другото наближава.

Освен това смяташе да й подари кола. Огненочервено ферари. Ако всичко вървеше по вода, тя щеше да си получи таратайката. Защото е страшно красива, а в секса е истинска магьосница. Преди го е правила с всеки, който си плати, а сега само с него. Само да пробва да кръшне…

Не ставаше дума за любов. Но въпреки това Капитана й прости за черното й минало, скърцайки със зъби. Курвенски издънки в бъдеще обаче нямаше да й се разминат. Само леко да кривне от пътя, и край — куршумът в челото й е гарантиран. Беше сигурен, че и окото му няма да мигне.

Нели заспа. А той трябваше вече да става. Прекалено много работа му се натрупа напоследък. Освен това Витал съвсем спокойно се скиташе някъде на свобода и всеки момент се готвеше да му нанесе удар. И не беше сам, с него бе тръгнал и един от бойците. Млад, зелен… Но и Никита съвсем доскоро беше млад и зелен…

Капитана не бе купил апартамента просто така. И го бе направил не с посредник, а лично. Сам се бе свързал с агентите по продажба, сам си бе избрал района, сам бе изтеглил пари от сметката си. И никой не знаеше къде се намира този апартамент. Никой.

Блокът беше на двадесет и четири етажа. Телохранителите го съпровождаха само до входа и никой от тях не знаеше на кой етаж спира асансьорът. Може на втория, а може и на двадесетия…

Усещаше, че вече няма стабилна почва под краката си. Но сам я беше разклатил. Положението му ставаше все по-несигурно и буреносните облаци може би вече са съвсем близо. С една дума, нещата не бяха розови. Точно навреме се сдоби с това гнезденце, в което при необходимост можеше да изчака опасността да премине…

Изобщо не му се ставаше, но Капитана надви мързела и изтърколи от леглото тежкото си тяло. Легна по очи на земята — пробва да направи няколко лицеви опори, но къде ти… Нели му беше изпила силиците…

Беше в банята и се бръснеше, когато джиесемът му запиука.

— Казвай…

— Капитане, ти ли си? — Беше Сфинкса.

Той бе единственият човек, на когото можеше да се довери изцяло. Ако ченгетата не го бяха забърсали и него с всички останали, Капитана щеше да го остави за свой заместник. И изобщо нямаше да се притеснява. Този човек не бе способен на предателство. Но, честно казано, сега не се доверяваше дори на него.

— Ами таковата… Вовата намина. — В гласа на Сфинкса се долови някакво притеснение. — Чистка, с една дума…

— Пълен идиот! — избухна Капитана.

Вовата трябваше да очисти Ник и явно го бе очистил. А Сфинкса му го казва в прав текст по телефона.

— Идиот е — съгласи се Сфинкса. — Вовата е пълен идиот… Беше…

— Какво значи беше?

— Ами ела и ще разбереш… Чака те до офиса ти…

Сфинкса явно се разсърди, че го нарекоха „идиот“. Капитана се намръщи. Прекалено обидчиви станаха всички изведнъж… Абе да вървят по дяволите!

— Идвам! Чакай ме! — злобно изръмжа той.

Пристигна там след около час. Само че не стигна до офиса си. Спря до едно БМВ, до което стояха четири яки момчета и Сфинкса. Колата беше спряла отстрани на пътя, срещу входа на сградата.

— Какво става тук? — попита Капитана.

— Нали ти казах, че Вовата пристигна — каза Сфинкса, показвайки беемвето.

Вовата седеше зад волана. Беше прострелян в главата, беше облян в кръв, в гръдния му кош зееше огромна дупка, все едно го е гръмнал артилерийски снаряд.

Капитана зяпна шашардисан трупа. От двете страни на колата с мъртвеца стояха братоците и телохранителите му. Босът беше спрял на шосето, за да може да реагира веднага при необходимост.

— Как е станала тая беля?

— Ами какво да ти кажа, намерихме го сутринта — каза Сфинкса. — От завоя, разбираш ли, докараха някаква таратайка… Трима бяха… Избутаха я дотук и се чупираха.

— Защо не ги спряхте? Защо не ги хванахте?

— Охраната не можа да реагира навреме.

— Всички да се накажат! — кресна Капитана.

Положението ставаше доста напечено. Сега срещу него играеха трима противници.

Вовата пак се издъни. Не можа да очисти и Ник. Или Витал му е попречил… Сигурно са се обединили. Ник и Витал в комбина с някакво говедо по прякор Артьом. Трима са. А това вече е сила.

— Абе то е най-лесно да ги накажем — повдигна безразлично рамене Сфинкса. — Но нека първо ченгетата ги разпитат.

— Между другото, те къде са? Защо не ги виждам нещо?

— Да не ти липсват вече? — иронично му подхвърли Сфинкса. — Сега ще дойдат. Току-що ги извиках. Но тънко са пипали. Вовата е застрелян, но в тялото му няма нито един куршум. Всичко са извадили.

— Защо?

— За да не спипат пищова.

— Значи не е бил Витал — реши изведнъж Капитана.

— Защо да не е той?

— Че той има цял арсенал. Ще се занимава той с глупости. Много по-лесно му е да го захвърли някъде.

Капитана тръгна към офиса си. След малко и всички останали го последваха.

— Цял арсенал имал, казваш — замисли се Сфинкса. — Това е много интересно… Мамка му!

Изведнъж той изкрещя, хвърли се върху Капитана и го повали на пода. В същия миг въздухът се разтресе от грохота на картечни изстрели. Падайки заедно със Сфинкса, Капитана забеляза с крайчеца на окото си бяла лада седмица. Караше бавно покрай паркираните до тротоара коли. От прозорците й се подаваха дулата на два автомата. Стрелците бяха с черни маски и изобщо не пестяха патроните.

Капитана лежеше, притиснат от Сфинкса. След малко още някой се сгромоляса върху тях. Върху бузата на Капитана се стече струйка кръв. Изведнъж автоматите заглъхнаха. Затова пък пистолетните изстрели чаткаха още дълго. От площадката пред входа на офиса им отговори пушка-помпа. Но вече нямаше смисъл — ладата беше офейкала и беше невъзможно да я настигнат.

Нечии силни ръце отместиха тялото най-отгоре, после и второто. И телохранителят, и Сфинкса бяха направени на решето. Трудно беше да се каже чия кръв се е стекла по бузата му и е изцапала скъпия му костюм. Но това всъщност нямаше никакво значение. Важното е, че самият той остана жив. Само си беше натъртил лакътя и коляното при падането.

Още две мутри се гърчеха на пода. Единият виеше от болка — беше тежко ранен, другият беше изпаднал в предсмъртна агония.

Сфинкса беше още жив. Загледан с безизразен поглед някъде в пространството, той промърмори:

— Арсеналът… Арсеналът… Трябва да се намери…

Не каза нито дума повече, само се усмихна заканително и притихна. Усмивката му се превърна в зловеща гримаса.

— Аа, гаден кучи син! Мамичката ти! — изрева Витал. — Ще те спипам аз тебе, копеле гнусно!

Вбесен, той удари с юмрук по масата. Чиниите подскочиха, издрънчаха и една от тях се пръсна на пода на парченца. Но никой не обърна внимание на това.

Никита гледаше с напрегнато внимание в екрана на телевизора, без да откъсва очи от него. Даваха горещ репортаж от мястото на инцидента. Трима с маски извършили покушение върху живота на известен предприемач. Показаха притесненото лице на Капитана. На пода до него лежаха три трупа — на Сфинкса и на двама биячи. Около тях се въртяха дознателите.

— Не може да бъде! — ядосваше се Витал.

Тримата неизвестни бяха той, Никита и Артьом. Вчера през нощта отскочиха до тайната квартира, която Витал беше наел. Именно в нея се намираше целият му арсенал — осем автомата „Калашников“, около петнадесет пистолета ТТ, два сандъка с ръчни гранати — Ф-1 и РГД-5, освен това гранатомет РПГ-7 със сума ти снаряди.

Никита нямаше представа за съществуването на целия този арсенал. И това звучеше доста успокояващо. Значи освен Витал за него не знаеше абсолютно никой. Е, и Вовата знаеше. Някога. И Чауса също знаеше, но той пък си замина по-рано и от Вовата. Освен това в час беше и Гирата, но беше подследствен и беше в пандиза.

Освен оръжието, в апартамента имаше и стари, но напълно запазени мебели, хладилник. Затова, след като завършиха акцията, отидоха там.

Никита закара колата с Вовата до нужното място и настани покойника зад волана. Заедно избутаха бавареца от завоя, закараха го до офиса на Капитана и веднага си плюха на петите, а после няколко часа стояха в засада. Чакаха да се появи Капитана. Той задължително трябваше да се полюбува на трупа.

Така и стана. Витал уцели точния момент. Веднага впрегна Артьом, който даде газ на седмицата, а те с Никита грабнаха автоматите. Подложиха сградата на пряк и плътен обстрел. Просто нямаше никакъв шанс Капитана да оцелее. Но…

Камерата на оператора безстрастно държеше в кадър мрачно смръщеното лице на Капитана. Беше много потиснат от случилото се и силно обезпокоен. Но беше жив. Разминал се с лек уплах, съобщи репортерът.

— С лек уплах се разминал, копелето мръсно! — Витал вече не викаше, а мърмореше недоволно. — С лек уплах… А Сфинкса го пратихме в гроба. Не беше лошо момче, а очистихме него. А Капитана, гадината, и една драскотина няма. Кажи ми сега, има ли справедливост на тоя свят!? Има! Ще види той, мизерникът, черен ще му се стори светът.

Изоставиха ладата седмица на три пресечки от местопрестъплението. Зарязаха всичко в нея — маските, ръкавиците, автоматите. А самите те си плюха на петите през дворовете на блоковете. После хванаха едно такси и право в апартамента на Витал. По пътя се отбиха в един магазин и напълниха торбите с водка и мезета. Не можеше да става и дума за сух режим. Не беше време за това точно сега.

— Какво ще правим, братоци! — спокойно каза Витал.

— Ти си шефът, ти решаваш — каза Никита.

— Абе аз, че ще реша, ще реша. Но и ти, Ник, помисли малко, размърдай си сивото вещество. Ако не очистим гада, той ще ни види сметката.

— Да вземем да се покрием някъде, а? — попита Артьом.

— Избий си го от главата! — кипна Витал.

— Добре де, братле, не се нервирай. А и няма да можем да избягаме много надалече — изказа мнението си Никита. — Ченгетата са нащрек. Обърни внимание, братле, че е направен опит за покушение върху живота на известен предприемач… Аа, какво ще кажеш? Яко, нали?

— Предприемач бил… И ние сме предприемачи. Предприемаме конкретни действия срещу Капитана, говедото гадно.

— И той сега предприема действия срещу нас.

— Абе търсят ни, няма спор. Само дано не открият този апартамент — притесни се Витал.

— Мислиш ли, че ще могат?

— Абе кой ги знае… Но днес със сигурност няма да ни намерят. Затова можем да спим спокойно тази нощ. Въпреки че… — Витал се замисли за момент. — Въпреки че едва ли ще можете да спите, братоци. Сега ще легнем да подремнем малко, а през нощта ще си оберем крушите. Ама така, че абсолютно никой да не ни види. И с това… — Той погледна към бутилката. — … трябва да приключваме вече… Пиянството не води до нищо добро. Вовата е ярък пример за това.

Прав беше наистина. Вовата искаше да убие Никита, но беше пиян до козирката. Затова протакаше, бавеше нещата. И накрая дочака Витал, а заедно с него и куршума в главата. Та нали съвсем спокойно можеше да очисти Никита направо на вратата.

— Смърт на пиянството! — кимна му Никита одобрително и сграбчи бутилката за гърлото.

Беше му дошла една доста дръзка идея — да вземе и да я метне в стената, така че с гръм и трясък да се натроши на сол.

— Стой! — спря го Витал.

Той взе бутилката от ръцете му, дълго я гледа и накрая сипа останалата водка по чашите. Остави съвсем малко на дъното.

— Ето! Сега вече може.

Без да замахва, той я изстреля в стената. Навсякъде се разлетяха парченца стъкло, чу се силен звън. Точно това, което искаше да направи Никита.

Допиха си водката и легнаха да спят. Оставиха Артьом на пост, а те се опънаха на дивана. Само че Никита изобщо не го хващаше сън. Въртя се ту на едната страна, ту на другата, и накрая отстъпи мястото си на Артьом. Отиде на пост в кухнята до прозореца. Хвърли един поглед навън. Но пред очите му сякаш имаше димна завеса — виждаше всичко, но не забелязваше нищо. В главата му се въртяха какви ли не мисли.

Ей го на, пак затъна в лайна до ушите. Всъщност излизаше, че изобщо не е изплувал от тях от момента, в който влезе в групировката на Капитана. Първо беше рекетирането на бизнесмените, после историята с убийството, районното, пак рекет, пак в районното. После започнаха мръсните номера и подливането на вода. Край нямаха те — първо Гирата, после Светлов и Вершинин, Капитана и накрая Вовата. Сега пък и Витал го насади едно хубаво — по петите им бяха и ченгетата, и Капитана с мутрите си.

Трябваше да си плюе на петите, да си спаси кожата и да чака, докато нещата се уталожат. А той какво направи — в комбина с Витал тръгна срещу Капитана. Няма що, голям герой. Трябваше да прати Витал по дяволите. Изобщо не му трябва групировката, начело на която Витал искаше да застане. Не му трябва. Но Никита реши да се направи на благороден — че как иначе, нали Витал го спаси от сигурна смърт, нали свети маслото на Вовата.

Но виж, Капитана не можаха да го пратят на оня свят. Сега мутрите му още повече щяха да се сплотят и да притиснат и Никита, и Витал. Имаха да им връщат три трупа. И на никого нямаше да му пука, че двамата имат такива големи заслуги към групировката. Сигурно Капитана вече им е дал команда „дръж“. А и ченгетата със сигурност вече са заели позиция.

Вече бе късно да се бяга. Щяха да го търсят под дърво и камък, и то до края на живота му. Капитана нямаше да миряса, докато не го намери. Така че оставаше едно — да продължи да играе тази опасна игра до край.

Никита взе окончателно решение. Всичките му емоции се изпариха в един миг. Той се успокои, мисълта му се избистри. Започна да се вглежда по-внимателно навън, наблюдаваше зоната на евентуална атака. Но не, нямаше съмнителни лица. Никой не се беше промъкнал до апартамента.

Вече се смрачаваше. Той предаде поста на Витал и отиде да поспи. Заспа много бързо. Нищо не му тежеше. Може би само за Лена му беше малко мъчно. Не че я беше загубил, просто беше започнала да му липсва и искаше да я види. По-добре да не мисли за това, при мисълта за секс младият здрав организъм реагира с излишно напрежение на определени места, а това пречи на съня.

Събудиха го през нощта. В един и половина.

— Хайде, тръгваме! — каза Витал.

Тръгваха оттук, но къде отиваха, засега не знаеха и самите те. При кого можеха да отидат? Всичките възможни адреси сигурно бяха под наблюдение, хората на Капитана ги търсеха навсякъде.

— И кола нямаме — тежко въздъхна Артьом, когато слизаха по стълбите.

— Да, кола ще ни трябва на всяка цена — кимна Витал. — Слушай, Ник, че ние забравихме за твоята тойота. Тя не се води на твое име, точно сега е моментът да я покараме.

Но по някакъв начин трябваше да стигнат до нея. В същото време в съседния двор беше оставена без надзор нечия лада шестица с цвят на кафе. Витал не издържа на изкушението.

Собственикът й беше направил всичко възможно, за да не я откраднат — беше затворил плътно прозорците и вратите, беше свалил клемата от акумулатора и даже беше направил един хитър трик — бе откачил всички кабели. Но не ги беше взел със себе си. Като я погледнеш отстрани, никога няма ти дойде наум, че няма да даде контакт.

Но собственикът не беше предвидил, че крадците ще разсъждават трезво и ще извършат кражбата спокойно, без излишни нерви и бързане.

Витал спокойно извади от джоба си тубичка с лепило, намаза пръстите си, така че пластът лепило да не позволи да се оставят отпечатъци. След това даде тубичката на Никита и Артьом, а той се приближи до колата, изби с камък задното странично стъкло и пак толкова спокойно се дръпна от светлината на лампите. Изчака малко. Никой не бързаше към мястото на инцидента.

После работата пое Никита. Артьом отвори задната врата, резето на шофьорската врата щракна и Никита седна зад волана, отскубна кабелите от таблото, свърза ги, но колата не искаше да запали. Той не загуби самообладание, за него проблемът беше елементарен. Съвсем спокойно отвори капака на колата и погледна под него. Точно така, акумулаторът не беше закачен. За всеки случай опипа и кабелите за високо напрежение. Така си и знаеше, към свещите не се подаваше искра. Но нямаше проблем. Готово, вече всичко трябваше да е наред.

След около минута колата бавно излезе от двора. Зад волана седеше Никита. Беше му все едно някак каква кола кара, своята или крадена. Като че ли вече не се страхуваше от нищо.

Въпреки че имаше определена доза страх. Но това не беше страх, от който човек изпада в паника, от който му се разтреперват краката, загубва и ума, и дума и не може да мисли. Бе просто инстинктивен защитен страх. Той трябваше да се страхува от Капитана и неговите бойци. И се страхуваше. Но дотолкова, доколкото да може реално да оцени истинската им сила и да не бъде хванат натясно.

Имаше риск липсата на страх в неговото положение да доведе до доста неприятни последствия. Ако не се страхува човек, може да надцени силите си и да подцени противника. Започва да си въобразява, че е най-силният, най-ловкият, най-умният. А такъв човек много лесно може да попадне в капана.

Излишъкът от страх, от друга страна, също не е полезен. Надценяването на противника кара човека да изпадне в пълен блокаж, от който се излиза доста трудно, и е добре, ако успее да го направи сам. В противен случай може да му помогне вражеският куршум.

Витал знаеше къде трябва да отидат — на Киевската гара. Там постоянно се шляят разни тъмни личности, които предлагат жилища под наем — апартаменти, стаи, каквото поискаш. Плащай и се нанасяй, нито паспорт ще ти искат, нито ще те питат как се казваш. Стига да си платиш.

— Познаваш ли някой там? — попита Никита.

— Точно в това е работата, братле, че никого не познавам и никой мен не ме знае. Това ме урежда идеално.

Ролята на току-що пристигнал от провинцията разиграваше Артьом. С доста глупав вид, той ходеше насам-натам из гарата, търсейки нужния човек. И накрая го намери. Една жена се съгласи да му даде под наем двустаен апартамент. Тя седна заедно с него в някакво такси, а Никита тръгна след тях с ладата шестица.

Апартаментът се намираше близо до гарата. Имаше две стаи, мебели, телефон. И телевизор. Сега това беше най-важният елемент от обзавеждането.

— Апартаментчето не е никак лошо — даде оценката си Витал. — Мебелите са стари, но нищо, стават. Как мислиш, Артьом, дали няма да ни изработи лелката?

— Да ти приличам на балък? Погледнах паспорта й. Регистрацията за местожителство е истинска, не е менте. Апартаментът си е неин, а пък тя май живее при сестра си.

— Това си е неин проблем. Таакаа, и вратата като че ли изглежда солидна. — Витал продължи да оглежда апартамента. — Коридорче, а тук завойче… Таакаа, ако някой застане на пост тук с един гранатомет, то познайте кой ще може да влезе.

— Откъде ще го вземем този гранатомет? — попита Артьом.

— Как така откъде! Да му се не види! — сепна се той и само дето не извика. — Абе какво съм блокирал днес? Стига толкова, момчета! Хайде, по колите.

Само след пет минути Никита вече се носеше с бясна скорост с шестицата из нощния град. Трябваше да отидат съвсем наблизо. След половин час вече бяха в изоставения апартамент на Витал.

— Всичко ли ще вземем? — попита Артьом.

— Де да можехме… — тежко въздъхна Витал.

Можеха да го вземат, разбира се, да натъпчат багажника до горе, но Витал разсъждаваше другояче.

— Трябва да разделим оръжието — каза той. — Едната половина ще оставим тук, другата ще вземем. Че кой знае какъв номер могат да ни извъртят…

Той беше същински пророк. Бяха тъкмо на половината път към новия си дом, когато изведнъж след тях се лепна полицейска кола.

— Дай газ! — подвикна Витал.

Никита натисна газта до край и зави на първия завой. Колата поднесе леко, но той успя да я овладее и продължи нататък. Но фордът на ченгетата беше плътно по петите им. Сякаш нищо не можеше да го спре.

— Ама че говеда! — вбеси се Витал. — Сега ще видите вие…

Той се премести на задната седалка. В краката на Артьом имаше зареден автомат. Витал го взе, извади пълнителя и провери патроните.

— Точно така, от трасиращите[3] са. Ей сега ще видите вие!

— Може би не трябва, а? — попита Никита.

— А какво, да вземем направо да се предадем, така ли?

Витал изби с приклада задното стъкло и извади дулото на автомата.

Под гумите на форда с оглушително свистене започнаха да изскачат искри от трасиращите куршуми, още малко и щяха да направят на решето ламарините. Но ченгетата схванаха какво целят бегълците и свиха в първата пресечка, докато не е станало късно.

— Какво, покрихте ли се? — викна по тях Витал.

— Сега по петите ни ще тръгне цялата московска полиция — предупреди го Никита.

— Ти да не си мислиш, че съм вчерашен, че не ги знам тия работи? Хайде, карай ей натам!

Сечеше му пипето на Витал, Никита не можеше да си криви душата за това. И все пак понякога правеше и доста глупости. Нареди им да оставят всичкото оръжие в колата, а сам сграбчи гранатомета. Разкъса тапицерията на седалките и го уви като пашкул. Нещо повече, накара Никита и Артьом да мъкнат снарядите. Съвсем си беше загубил ума.

Добре че блокът беше съвсем наблизо и минаваха през тъмните дворове в съседство. Извадиха късмет, успяха да стигнат до новия си апартамент, без да срещнат нито едно препятствие по пътя.

— Аа, така няма да стане! — поклати недоволно глава Витал. — Гранатометът ще свърши работа, няма спор. Все пак имаме девет снаряда. И всеки има по едно пушкало. Но не е достатъчно. Трябва да се върнем.

— Къде? — шашна се Никита.

— В апартамента. Там има още три автомата, няколко пистолета и цял сандък с гранати. Трябва да пренесем всичко тук.

— Но това е безумие! — Никита демонстративно погледна часовника си.

— А, само не ми се прави на интересен! — изкриви устни в кисела гримаса Витал. — Ще ми показва часовника той… Все тая ми е колко часа показва скапаният ти часовник, разбра ли? И с ченгетата не можеш да ме изплашиш! Плюя на тях, ясно ли е!

— Витал, какво ти става, да не изперка? — попита Никита.

— Ще ти перна аз на тебе един! Накратко, затваряй си устата, че замириса на лошо. Хайде, тръгваме!

И този път извадиха голям късмет. Лесно и бързо откраднаха един москвич 412 и с него стигнаха до апартамента, в който бяха оставили половината от арсенала. Добре че Витал още не беше блокирал тотално — преди да влезе в апартамента, пак взе тубичката с лепило и намаза дланите си и дланите на останалите.

Часовникът показваше три и половина през нощта, или по-точно сутринта. Щяха да имат достатъчно време да се доберат до новата си квартира, преди да е съмнало. Това поуспокои малко Никита.

Но неизвестно защо, вътрешно беше доста напрегнат, когато тръгнаха да излизат от апартамента. Сякаш някаква невидима сила го накара да отиде до прозореца и да погледне навън.

Под слабата светлина на уличните лампи забеляза как в двора влизат два джипа и едно черно беемве.

— Много познати коли.

Думите му прозвучаха някак странно, сякаш не ги беше произнесъл той, а някой друг говореше чрез него. И този някой обясни всичко.

— Какви глупости дрънкаш? — попита Витал.

— Ами ето, явно сме в засада.

— Какво?

— Мутрите на Капитана са долу.

— Да бе! Стига глупости!

Витал се залепи за прозореца. Точно в този момент от водещия джип излязоха четири момчета с кожени якета.

— Яката го загазихме! — намръщи се той с досада.

„Нали те предупредих!“ — искаше да каже Никита, но думите застинаха на устните му. Сега не му беше времето да си изясняват кой крив, кой прав. Трябваше да се действа, и то незабавно.

— Какво ще правим? — попита объркано Витал.

Налудничавата идея, която ги накара да дойдат тук, се изпари като дим от главата му. Той започна да разсъждава съвсем трезво. Но дали вече не беше твърде късно?

— Ще убиваме.

И отново тези думи сякаш не бяха на Никита, а някой друг го бе накарал да ги каже.

Мутрите, на брой около дванадесет, се скупчиха, после моментално се разпръснаха — две четворки бавно, сякаш насила, тръгнаха към входа, а третата остана до беемвето.

Вече нямаше никакво съмнение, че бойците са дошли за тях.

Никита пръв скочи към сандъка с гранатите РГД-5. Беше отворен — това бе добре. И кутията с взривателите също бе отворена — още по-добре. Той зареди четири гранати една след друга. Витал също не си губеше времето — метна сака си зад гърба и се зае с гранатите. Артьом подготвяше автоматите за стрелба, това беше единственото, което правеше добре.

Автоматите бяха хубави, „Калашников“, модел АКМСУ с къса цев, калибър седем шестдесет и две. А Никита и Витал имаха по една купчинка с гранати. Освен това и тримата бяха въоръжени с пищови — по два ТТ на всеки. Никита имаше и автоматичен колт. Друго не взеха — нямаше нужда да се натоварват с излишно снаряжение.

Никита се подготви психически, че след малко ще трябва да убива. Изключваше възможността сам да падне мъртъв. И то не защото като млад човек не мислеше за смъртта, а защото подобни мисли бяха табу за него. Той можеше да мисли само за победата. Трябваше да победи на всяка цена. И щеше да го направи. Ако убива.

Да убиеш, за да оцелееш — ето я цялата философия.

Щеше да му се наложи да стреля по момчета, с които може да е седял на една маса, с които са си пили водката заедно, участвали са заедно в сблъсъци между групировките. Но всичко това е минало и сега те са дошли, за да убиват — да убият него. Така че не можеше и дума да става за милост.

Той излезе на стълбите. Беше тихо. Само някъде далече долу се чуваха тежки стъпки. Идват за него. Идват, за да го убият.

Нещо забушува в гърдите му. Но не беше нито яростно, нито свирепо. Напротив, бе студено, вледеняващо кръвта. Всичките му чувства и емоции в един миг се изпариха. Разумът надделя над чувствата — мислите му бяха решителни, хладнокръвни, първобитни.

Мутрите се качваха много бързо. Явно бързаха да си свършат работата и да докладват на Капитана за успешната акция.

Никита спокойно метна автомата зад гърба си, застана до стената, зад която беше шахтата на асансьора. Приклекна и сложи пред себе си три гранати. Витал го погледна, кимна му одобрително и мълчаливо направи същото. Артьом остана в сянка. Той нямаше гранати, но беше с автомат в ръце, готов всеки момент да го пусне в действие.

Всичко се нареди от добре по-добре. Бойците се подредиха на площадката на долния етаж.

— Ти, Зелен, се качваш и звъниш — даде нареждания някой.

— Разбрано — отговори друг.

— Ти, Шепа, и ти, Петел, знаете какво да правите.

— Абе ще ги пречукаме говедата, няма проблем.

Пръв не издържа Витал. Той дръпна предпазителния щифт на гранатата и я метна надолу. След това се провикна:

— Има проблем!

Веднага след първата граната последва втора. Хвърли я Никита. Чу се страшен взрив, втори. В ушите му зазвъня, чу се ужасяващ вик, нечии предсмъртни стенания, проклятия. Той не им обърна никакво внимание. С потресаващо хладнокръвие хвърли надолу още две гранати. В момента на експлозиите не подаваше глава надолу, за да не попадне под рикошетни удари.

Витал също се справяше добре. Той метна и последната граната. Изведнъж и двамата скочиха и се юрнаха напред.

Никита правеше всичко безгрешно и с лекота. Понякога, преди да се събуди, на човек му се явяват сънища, които може да контролира. Вижда се като супермен и колкото и врагът да се старае да го победи, това е невъзможно. По героя могат да стрелят, да мятат гранати, но куршумите не го улучват, осколките рикошират встрани, взривната вълна само го гали като лек морски бриз. В момента с Никита се случваше горе-долу същото. Но това не беше сън, а жестоката реалност, в която той убиваше, убиваше с лекота и непринуденост, без каквото и да било вътрешно напрежение.

Сякаш не беше човек, а робот или зомби, програмирано да убива.

Двамата с Витал слязоха на долната площадка. В купчината разкъсана човешка плът помръдваше нещо живо. Мутра с откъсната ръка се мяташе в предсмъртни конвулсии. Имаше още един жив. Той лежеше неподвижно и изведнъж рязко се обърна — цялото му лице беше обляно с кръв, дясното око липсваше. Но имаше ръце и държеше пистолет. Насочен срещу Никита.

Кратък картечен откос и мутрата отиде във вечността. Никита успя да реагира навреме. Държеше нещата под контрол.

Труповете бяха пет. А по стъпалата надолу се спускаше плътна кървава следа. Всички лампи на площадката се бяха пръснали от ударната вълна, но въпреки това той я забеляза.

Видяха ранения на по-долната площадка. Цялото му тяло бе осеяно с разкъсни рани, целият беше в кръв. Опитваше се да избяга пълзешката от преследвачите си, но спря, като видя, че не може да се спаси.

Позна Витал и протегна ръка към него, сякаш молеше за пощада.

— Витал, братле… — изстена жално.

— Как намерихте апартамента? — попита Витал, вървейки към него.

— Гирата — кратко отговори онзи.

Значи Гирата се беше раздрънкал за апартамента от следствения изолатор.

— Големи бързаци сте.

— Витал, помогни ми.

— Разбира се, брато, няма проблеми!

Витал натисна спусъка. Чу се оглушителен тътен, звънтеж на падащи гилзи, замириса на барут. Мутрата вече не усещаше никаква болка.

— Да не се мъчи — равнодушно подхвърли Витал.

Слязоха на първия етаж. Никита веднага подуши опасността и на секундата взе правилното решение.

Без да спира нито за миг, той извади от джоба си една граната. Витал мълчаливо последва примера му. Артьом ги прикриваше отзад. Беше готов веднага да натисне спусъка, ако се наложи.

Никита метна гранатата към неосветеното пространство до входната врата. Тресна оглушителен тътен и непосредствено след взрива — нечий предсмъртен стон. Потвърждение, че беше действал правилно.

Витал също метна граната в същата посока и веднага след това обсипа пространството с дъжд от куршуми. Но нямаше кого да довършва. Двамата бойци там не дишаха.

Но това не беше всичко.

Никита, Витал, а след тях и Артьом излязоха от входа някак съвсем лениво, но то беше привидна вялост. На този номер като на въдица се хванаха четиримата, които крачеха към тях. Те извадиха пистолетите си, но не с бързината, необходима в случая. Никита и Витал ги изпревариха само за части от секундата. Автоматите в ръцете им загърмяха отново. Само след миг се присъедини и Артьом. Куршумите полетяха към телата на бойците и ги обагриха в яркочервено.

— Това е всичко — каза Витал, когато четиримата се сгромолясаха в краката му.

Той натисна отново спусъка, за да довърши единия, който се мяташе тежко ранен. Но автоматът мълчеше, нямаше повече патрони.

А раненият гледаше Никита умолително, не можеше да говори. Говореха очите му. И в тях се четеше панически страх от смъртта.

— Клюн, ти ли си? — позна го Никита.

Не изпита съжаление към него, но и нямаше куража да го довърши.

Клюна кимна утвърдително. В очите му проблесна искрица надежда.

Никита беше попаднал в групировката чрез него. С негова помощ той бе минал първото си бойно кръщение. Проснат окървавен, сега той явно не можеше да разбере, че Никита би искал да му благодари за това, а трябваше да го накаже…

У него обаче не беше заложено желание за мъст, а желанието да оцелее.

Артьом спаси положението. Автоматът му избълва кратък картечен откос — Клюна трепна с цялото си тяло, притвори очи и притихна…

„Ами това беше“ — успокоен си помисли Никита.

Няма значение как, сам или с чужда помощ, но той бе спечелил битката. Целта беше постигната. Но някъде дълбоко в подсъзнанието му сякаш светна червена лампичка — това все още не означаваше, че може да се отпусне.

Витал беше на същото мнение. Той бързо притича към водещия джип. Огледа го — нямаше никого. След това погледна във втория — и там също. Както и в беемвето. За сметка на това на шофьорското място беше оставен джиесем. Той го взе.

— Изчезваме — Витал посочи на Никита най-близкия джип.

Ключът беше оставен на таблото. Само след минута Никита вече беше излязъл с колата от двора на блока и се носеше с бясна скорост по шосето. А някъде далече се чуваше вой на полицейски сирени.

— Ник, направо ми скри шапката! Страшна работа свърши! — възхитено възкликна Витал и сложи ръка на рамото му.

— Така ще те центрирам, че вратът ти ще се скърши! — злобно го прекъсна Никита и отхвърли ръката му.

— Ей, какво ти става бе, братле? — намръщи се онзи.

— Ами такова, шарено! От какъв зор ни трябваше да се мъкнем в онзи апартамент? Знаеше много добре как ще свърши цялата работа.

Витал дълго обмисля чутото и накрая заяви:

— Ник, братле, недей да се държиш така с мен. Ти си печено момче, спор няма. Но и аз не съм вчерашен. Не се дръж така. Става ли?

— Добре де, прекратяваме спора — кимна Никита.

— Така да бъде. Не сгрешихме, като се замъкнахме в апартамента. Видя ли колко говеда очистихме? В близко бъдеще никой няма да ни притеснява. — Витал неочаквано направи сладка прозявка, шумна и широка. — Трябва да се понаспим.

— Ами ченгетата?

— Ченгетата са смешници. Много добре знаеш, че се радват, когато ние се избиваме помежду си.

— Добре, да забравим за ченгетата. Вярно, Витал, няма да е зле хубаво да се наспим.

Никита изведнъж почувства, че направо умира за сън. Опасността вече беше отминала и организмът му имаше нужда от спешно разтоварване на напрежението.

В този момент джиесемът звънна.

— Да? — прозя се в слушалката Витал. — Мошеника ли?… Нее, не е Мошеника… Ааа, ти ли си, говедо? — веднага се оживи той. — Е, какво, мръсен помияр, изненадахме ли те?… Да, Капитане, издухаха го твоите тъпаци. Кажи на другите момчета там, че на всеки, който посмее да вдигне ръка срещу мен, скача директно в гроба. А тебе, боклук такъв, ще те направя на пихтия, ще те изям с парцалите и ще те изтропам централно пред мавзолея… Давай, давай, лай още. Не можеш да ме ухапеш… Кой съм аз ли? Аз ли няма да мога? Че аз света ще обърна, обаче ще те докопам бе, тъпак!

Никита не чуваше думите на Капитана, но не беше трудно да се сети какво говори.

— Накратко, помияр такъв, недей да лаеш много, а ме слушай внимателно. Дай да си нарочим една среща и ще се разберем като хората. Става ли… Ами чудесно. Къде?… А, да, сетих се, знам го. Кога?… А, нее, не става, дай по-късничко вечерта, че трябва да се понаспим. Да… В седем ли? Отлично. Чакай ни. Айде, чао! Върви по дяволите, нещастник мизерен!

Витал метна телефона през прозореца и погледна Никита.

— Имаме нарочена среща за утре. Ще се видим с Капитана в кръчмата. Един вид, ще минем без пукотевица.

— Срещай се с когото искаш. Само не ме вземай със себе си. Изобщо не ми се занимава с глупости.

— Защо бе?

— Че нали ще ни изпозастрелят като яребици там.

— Да бе, и ще ни сложат в тигана. За вечеря на Капитана.

— Ще видиш, не той, а ти ще смърдиш централно пред мавзолея…

— Няма. Защото няма да отида на срещата. Още не съм изперкал напълно.

— Защо тогава мътиш водата?

— Ами ей така, нарочно.

[1] Специален отряд за бързо реагиране. — Б.пр. ↑

[2] Автоматичен пистолет „Стечкин“. — Б.пр. ↑

[3] Куршум, който оставя следа по траекторията си, използва се за бързоподвижни цели. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Капитана гледаше с недоумение следователя. Явно го беше поканил в районното, за да го разиграва.

— И какво? — озъби се той. — Нямате никакви доказателства, че Сфинкса са го очистили онези копелета, така ли?

— Я по-кротко, гражданино Капитонов! — сложи го на мястото му ченгето от РУОП.

Досега беше един тихичък, само присъстваше на разговора. А сега, моля ви се, започна да вдига гири.

— Разбирам, че си имате хора в милицията. На тях можете да държите такъв тон. Но когато говорите с нас, моля да си държите езика зад зъбите. Не взимаме рушвети от вас.

— Че какъв е проблемът? Лесно можем да оправим грешката.

— И аз мога да оправя грешката. Като те центрирам в десетката.

Ченгето внушаваше голям респект с поведението си. И говореше много убедително. В един момент на Капитана му се стори, че наистина, без много да му мисли, ще му счупи носа. Но не го направи. Затова реши да не се ежи повече.

— Така е, нямаме сериозни доказателства, за да твърдим, че Григориев и Брат са причастни към опита за посегателство върху живота ви.

— Ама нали са ги видели. Нали имате и ладата им.

— Нападателите са били с маски. В колата не са открити никакви отпечатъци.

— А приятелите ми, дето ги направиха на решето вчера…

— Това е друга тема. Но и в този случай не можем да твърдим със сигурност, че Григориев и Брат са забъркани. Нито един от вашите… хм… приятели не е оцелял. Нямаме нито един свидетел. Може би някой е видял нещо все пак. Но никой не иска да говори. Страхът е голяма сила. На вас ли да ги обяснявам тези неща?

— А отпечатъци не намерихте ли? В апартамента са открили захвърлено оръжие. Тези говеда са били там. Не може да не са оставили все някакви отпечатъци!

— Уви, не са.

— И какво сега, не можете да ги задържите?

— По принцип би трябвало. Но има ли улики? Няма. А те трябва да се явят като главни обвиняеми. Така че не можем да ги задържим, разследването не даде никакъв резултат.

— Не търсите както трябва.

— А вие как ги търсите? — парира нападката ченгето.

— Ние ли? Че това не е ли ваша работа да ги търсите?

— Искате да кажете, че вие изобщо не ги търсите, така ли?

— Не, надяваме се само на вас.

— Точно така, защо ви е да ги търсите? Те сами идват в ръцете ви.

— Нещо не разбрах — напрегна се Капитана.

— Довечера имате среща с Григориев. Не е ли така?

— Откъде го измислихте пък това?

Капитана започна да нервничи. За срещата му с Витал знаеха само хората, които трябваше. Явно отнякъде е изтекла информация. Излиза, че в групировката се е появил доносник. И може би не е един…

А може самият Витал да е да информирал ченгетата? Или пък Ник? А, не, едва ли…

— Ами познай от три пъти — хвърли му подигравателен поглед ченгето.

— Няма какво да познавам. Няма никаква среща.

— Хайде сега, не се прави на ударен. Накратко, Капитонов, днес ще отидеш на срещата. Но без номера!

— В какъв смисъл без номера?

— Ами ти знаеш по-добре от мен. Сигурно вече си поръчал някой снайперист да стои в засада. И то не един.

— Нещо не ми харесва накъде върви разговорът.

— Виждаш ли, даже те достраша. И така, твоя Витал, Ник и онзи, как му беше името… Артьом не ги пипаш. Ще ги приберем ние. Разбра ли ме добре?

Ченгето го погледна косо. Погледът му беше убийствен — направо те смазва като буболечка. Капитана чак изтръпна.

— Разбрах.

— Ами това е всичко.

Разговорът приключи.

Капитана си тръгна в доста лошо настроение. Прекалено много знаят тези ченгета, но за него. А виж, с Витал и Ник си имат проблеми…

Капитана също има проблеми с тях, и то какви.

Замалко и него самия да пратят в гроба говедата. А вчера на всичкото отгоре цяла дузина момчета избиха. Добре свършена работа, няма спор. Че и никакви следи не бяха оставили, гадините.

Тези копелета хич не бяха глупави. Неслучайно някога бяха в бойната петорка. Освен това имаха страшен късмет. Първо Сфинкса вкараха в гроба, а с него и още две момчета. После цяла дузина бойци очистиха. Но с един не им провървя… С Капитана. Но нали могат да се доберат и до него. Могат… Не са глупави. Капитана изведнъж беше обхванат от някакъв ирационален страх.

Не, няма да предаде тези изроди на ченгетата. Сам ще ги очисти. Само да се появят…

— Такаа! Ето, мина някакъв с типична физиономия на ченге… Аха, ето още един, с вестник в ръка. Така, така… Онази таратайка там нещо не ми харесва. Стъклата са затъмнени. Сто процента в нея кибичат братоците. Чакат. А какво чакат? Това, Ник, и сам го знаеш.

Тримата бяха в засада в една кола, но доста далеч от ресторанта, където беше срещата. Бяха си избрали много удобно местенце за наблюдение. Никой не можеше да ги забележи.

— Таакаа. Виж, това хич не ми харесва… — Витал насочи бинокъла към прозорците на блока срещу ресторанта. — Едно снайперистче се е покрило там. И винтовчицата му не е за изхвърляне. Брр… Говедо е той, Капитана. Точи си ножа за мен. Предал ни е и на ченгетата, за да се презастрахова. Не се коси, тъпкано ще му го върнем на тоя педал.

— Ще му го върнем — съгласи се Никита. — А, ето го и него. Пристига с педаловоза си.

Тежко и бавно, към ресторанта се приближи мерцедес 600. Отпред и отзад го ескортираха по два джипа.

— Я гле’й к’во става! — подсвирна Витал. — Съвсем се е оял, дебилът му с дебил. Да си беше наел, говедото, още една рота лична охрана!

От джиповете изскочиха няколко здрави момчета. Никита не можеше да повярва на очите си, но държаха пластмасови щитове. Като древните римски легионери, те се подредиха в боен строй, образуваха прикритие, а Капитана влезе в центъра му.

— Ама не, съвсем е превъртял тоя! — учудено възкликна Никита. — Явно мизата ни доста се е качила. Виж колко ги е шубе…

— Вярно, шубе ги е. Много добре се представихме, няма спор… Само да не си мисли тоя изрод, че сме някакви дебили и ще им се вържем.

Засадата около ресторанта беше заложена по всички правила на полицейското и мафиотското изкуство. Но нито на ченгетата, нито на мутрите им провървя. Никита и Витал нямаха никакво намерение да се хванат в капана им. Те просто изчакаха, докато Капитана излезе от кръчмата. Ето сега вече беше техен ред да действат.

Никита изскочи от колата на Витал.

— Ей, братле, късмет! — чу след себе си.

Той седна в паркирания наблизо запорожец и запали двигателя. Артьом само чакаше знак. Бе се уредил с москвич.

Бяха откраднали колите рано сутринта и веднага ги бяха закарали на платен паркинг. А вечерта тръгнаха с тях за срещата. Но не за да се срещнат с Капитана, а да тръгнат по петите му с тях.

Беше късно вечерта. Капитана можеше веднага да се прибере вкъщи. По-точно там, където живееше сега.

А вече им бе известно, че не е в стария му апартамент. И в офиса си бе престанал да ходи. Както и в любимия си ресторант. Бе се покрил и кротуваше, бе станал по-нисък от тревата. Страхуваше се.

Ето защо Витал му назначи среща. За да го проследи. Но лимузината му беше под засилена охрана. Ако бяха тръгнали по петите му само с една кола, нямаше да има никакъв ефект — веднага щяха да ги забележат. Но, виж, с три е друго нещо.

Точно затова Витал караше една невзрачна сива жигула, Никита беше с нов запорожец, а Артьом — със старичко москве. Поддържаха връзка с портативни радиостанции уоки-токи. Тези играчки сега ги имаше на всяка крачка, стига да имаш пари. А Витал имаше достатъчно.

Той тръгна пръв след Капитана, после Никита и накрая Артьом. И така, по ред на номерата, съвсем спокойно преследваха „клиента“ без много шум и без издънки.

Първо от пътя се отклони една от ескортиращите коли, после втора. Накрая останаха само два джипа и мерцедесът с Капитана.

— Струва ми се, че наближаваме — чу се гласът на Витал по радиостанцията. — Разкара излишните, не иска да рискува. Така, Никита, сега е твой ред, лепвай се зад него!

Пред 24-етажния небостъргач спряха три коли. Едната с боса, две — с телохранителите му. А веднага след тях пристигна и съвсем невзрачната запорожка и спря на около петнадесет метра от ескорта.

От джипа наскачаха няколко яки момчета, облечени с двуредни костюми — личната охрана на Капитана, неговите верни песове, телохранителите. Изглеждаха като същински цербери. На когото решат, могат да прекършат врата. Двама от тях като стрели литнаха към входа. Бавно започнаха да се нижат минутите, трябваше да се качат до 24 етаж. Нагоре с асансьора, надолу пеша. А може пеша и в двете посоки. Но задължително трябваше да огледат входа много внимателно — ами ако някъде вътре се е спотаил наемен убиец…

Най-после телохранителите излязоха. Сега трябваше отново да се качват, но този път с Капитана.

Но не, съпроводиха го само до входа. По-нататък той продължи сам.

Телохранителите блокираха пътя към входната врата. Никита забеляза, как невзрачен чичка се опита да мине покрай тях. Явно от работа се прибираше човекът. Но не го пуснаха да влезе. Чакаха, докато Капитана не им даде сигнал по джиесема, че вече е в апартамента си.

— Брат, как вървят нещата при тебе? — чу се гласът на Витал по радиостанцията.

— Абе всичко е наред. Струва ми се, че Капитана вече се приземи вкъщи. Знаем входа.

— Е, а апартамента лесно ще го намерим. Ще обработим телохранителите, ще им наместим малко мозъка. С една дума, ще си изпеят всичко. Ще разберем коя врата пазят тия гадове.

— Абе, да ти кажа, братле, май няма да стане. Изглежда, Капитана няма доверие на церберите си. Не го съпровождат до етажа му. Пуснаха котва до входа и чакат, докато той се качи. Чакай малко, май им се обади, че всичко е окей. Така, качват се в колата. Сега ще си оберат крушите. Не поглеждат към прозорците. И знаеш ли защо? Не знаят кои прозорци да гледат. Не знаят на кой етаж и от коя страна е апартаментът на Капитана. Та такива ми ти работи, братле…

— Сече му пипето на Капитана, няма спор. Но ние въпреки всичко ще пипнем тази гадина.

Никита очакваше мерцедесът и колите с телохранителите всеки момент да тръгнат, да излязат от двора и край — дим да ги няма. Но тръгнаха мерцедесът и само един от джиповете. Другият остана на пост.

— Виж ти! — подвикна той в радиостанцията. — Че това си е същинска засада.

Телохранителите на Капитана определено не стояха там да лапат мухите. По всяка вероятност оглеждаха двора през затъмнените стъкла на джипа. И вероятно щяха да игнорират запорожеца само на първо време, после щяха да се замислят — защо ли тази бракма стои тук и не мърда? И кой е този зад волана? Защо не излиза от колата? И щяха да си направят съответното заключение.

Никита въздъхна тежко, запали двигателя, натисна педала до дупка и профуча покрай джипа с телохранителите.

Срещнаха се с Витал пред едно кафене, от което имаше много добра видимост към входа на двора. Никита се премести в жигулата. Витал беше много обезпокоен от нещо.

— Май нещо не си на кеф, братле? — констатира Никита.

— Плюска ми се.

— Ами какъв е проблемът. Ето го кафенето, да вървим.

— Артьом го няма на линия. Без него не може.

— Връзката ли се загуби?

— Загуби се нещо — кимна Витал. — При това съвсем. Артьом! — викна той в радиостанцията той. — Артьом!… Артьом, мамка ти, отговори!

— Отговаря ти само тишината. Другарят не се върна от битка… Може да се е загубил, да е излязъл от зоната на обхват.

— Добре ще е, ако е така.

— Ами ако е станало нещо?

— Ако е станало нещо ли — намръщи се Витал. — Може ченгетата да са го спрели. Нали таратайката е крадена.

— Може и да си прав.

— Трябва да се отървем от тези тенекии. Запорожеца ще си го оставим, а жигулата ще я зарежем някъде.

Спасиха се от жигулата в някакъв затънтен двор. За всеки случай Витал забърса волана, скоростния лост, таблото. Изтри отпечатъците от пръсти. Въпреки че беше излишно — пръстите му бяха намазани със специално лепило. Но предпазливия и Бог го пази.

В запорожеца пренесе само арсенала и малкия си спортен сак, с който не се разделяше при никакви обстоятелства. В него имаше оръжие и патрони. И пари.

Отидоха да вечерят поотделно. Единият трябваше постоянно да стои в запорожеца, за да наблюдава изхода на двора. Но джипът с телохранителите продължаваше да стои там.

И двамата си бяха хапнали до насита и сега спокойно си пийваха безалкохолна биричка, без да откъсват поглед от небостъргача. Неочаквано връзката по радиостанцията на Витал се възстанови.

— Артьом, ти ли си? — викна радостно той.

— Внимание, с вас говори капитан Аркадиев! — чу се строг и груб глас.

Витал погледна Никита като ударен с мокър парцал.

— Гражданино Григориев, предлагам ви незабавно да се явите…

Ченгето не успя да довърши — Витал изключи радиостанцията. Даже искаше да я метне през прозореца, но премисли. Просто я хвърли в жабката.

— Ами ето, гепиха Артьом — злобно прецеди през зъби той. — Гепили са го… А може сам да се е предал…

— Глупости! Артьом не е такъв човек.

— А какъв е? Ето, този, как беше, Аркадиев, знае кой съм. Откъде знае?

— Откъде, откъде. Да не мислиш, че те нямат никаква информация кой е Артьом и с кого се движи? Имат, разбира се. Спрели са го катаджиите, после са го предали на ченгетата от РУОП, а след това се е появил и този Аркадиев.

— Големи бързаци са значи.

— А може да са преследвали Артьом.

— Може.

— Може да са го хванали някъде в този район. След секунди е пристигнал Аркадиев. Всичко е станало много бързо. И сега имат връзка с нас. Между другото, Витал, човекът има такова желание да си поговори с теб, а ти го лишаваш от това удоволствие.

— Ще има за какво да си поприказват с Артьом.

— Ако той се беше раздрънкал, сирените на патрулките отдавна да са опищели всички улици наоколо. Щяха да търсят жигула и запорожец с еди-какви си номера.

— Точно го каза. Ще трябва да се отървем от запорожчето.

Никита беше напълно съгласен. Беше отлично запознат с методите за разпит в милицията. Не всеки би издържал. Гирата и Вовата също се бяха огънали. И Артьом може да се раздрънка.

Той се зае със запорожеца. Закара го доста далеч от района на небостъргача.

За да се върне обратно, му се наложи да си хване такси. Спря някакъв не първа младост опел. Зад волана седеше грозна, но добре облечена жена с надменно изражение. Демек, вижте ни колко сме важни. Ако се съди по външността, можеше да й се дадат както тридесет, така и четиридесет години. Има такава категория хора, чиято възраст трудно може да се определи.

Никита й каза адреса на кафенето до небостъргача. Жената му кимна и мълчаливо подкара колата.

През целия път той мълча. А тя го стрелваше с очи от време на време. Сякаш беше учудена от нещо. Ами как сега, тя е толкова важна, пък той не й обръща никакво внимание. Даже е някак невъзпитано от негова страна…

Тя не издържа:

— Да не работите в кафенето?

Вече не изглеждаше толкова надута. Даже напротив, сякаш й се искаше да си излее душата пред Никита. Да склони глава на рамото му, да му се оплаче от живота. Явно й беше скучно на жената. А може просто да няма кой да я приласкае, да я разбере.

— Да, там работя — кимна Никита.

— Като какъв?

— Като сервитьор.

— Защо не съм ви виждала нито веднъж? — В очите й проблесна някакво ликуване.

Нещо от сорта на „Аа, хванах ли те, скъпи?“.

— Днес ми е първи ден. Вие какво, да не ходите там?

— Ами живея наблизо. И случайно обядвам само в това кафене.

Тя отново изпъчи гърди и вирна брадичка. Един вид, вижте ни кои сме ние. Не сме случайни, обядваме само в кафене…

— А къде вечеряте?

— Вечерям вкъщи — разпалено продължи тя, поемайки си дълбоко дъх, и го изгледа многозначително.

Е, край, сега пак щеше да се разплямпа.

— Ами, какво да ви кажа, живея сама. Сама си готвя. Но готвя много вкусно. Повярвайте ми!

— Да бе, вярвам ви.

— Ако искате, можете да се убедите. Кога свършва смяната ви?

— Чак до сутринта съм.

— Ама кафенето нали работи само до полунощ!

Пак го хвана в лъжа.

— Е, кафенето си е кафене, а аз съм си аз…

— Добре де, младежо. Щом не искате да ми дойдете на гости, направо си кажете.

На Никита му се строи, че всеки момент ще се разплаче. Глупачка!

— Че вие не сте ме канили.

— Така ли? Нима? Ами смятайте, че съм ви поканила. Между другото, пристигнахме.

Жената спря пред кафенето, където го чакаше Витал.

— А аз живея ей там — показа тя към един пететажен блок от другата страна на пътя.

Никита погледна само от учтивост, но изведнъж погледът му се избистри. Мозъкът му започна да работи на бързи обороти.

— Знаете ли, много обичам торта — започна той.

— Каква? — разпалено попита жената.

— „Наполеон“.

— Тъкмо днес мислех да правя такава.

— Мисля, че бутилка шампанско ще е точно на място.

— По принцип имам всичко в хладилника. Но ако настоявате…

— Честно казано, не настоявам. Но ще дойда.

— Кога?

— Не знам, мога да дойда и след час. Как да ви кажа, днес не съм на смяна. Дойдох за всеки случай. Може колегата да не дойде. А може и да дойде. Кой номер е апартаментът ви?

— А, да…

Жената му каза номера, той слезе от колата и за довиждане й изпрати въздушна целувка.

Витал го чакаше на маса до прозореца и от време на време поглеждаше навън. Наблюдаваше изхода на двора. Околните го гледаха подозрително.

— Хубаво място си избрал, няма що — отбеляза Никита, сядайки до него.

— Да бе, лошо място избрах, вярно е — веднага се съгласи Витал. — Не знам, може и Капитана да съм изпуснал. А навън ме е страх да се покажа. Току-виж, попадна на ченгета. Нали знаят, че сме някъде в района, в радиуса на радиостанцията.

— Знаят.

Точно пък Светлов няма как да не знае.

— И в апартамента не можем да се върнем. Пак заради тях. Ами ако Артьом се е раздрънкал?

— Трябва да наемем друг апартамент — каза Никита. — Някъде тук, наблизо.

— Да бе, пробвай се…

— Ами аз вече всичко съм уредил.

— Е, казвай! — недоверчиво измърмори Витал. — Не, ти сериозно ли говориш?

— Сега не му е времето за шеги.

— Значи си наел апартамент. Колко?

— Какво колко?

— Абе колко пари ти поискаха? — Витал показа с очи към сака си.

— Искат да платим с дървени — усмихна се под мустак Никита.

— Демек с рубли.

— Не позна. С дървени — демек „пръчки“. И не знам колко такива „пръчки“ ще трябва да мушнем.

— Нещо не мога да схвана.

— Абе една жена ме докара. Изглежда, е самотна. В смисъл, шляе се без мъж. Явно много й се иска. Ела ми на гости, вика. Сама съм, казва. Ще хапнеш тортичка.

— Демек оправи ме.

— Ами да.

— Значи живее сама. Това е много добре. А далече ли живее?

— Съвсем наблизо. Срещу нашия небостъргач.

— Стига бе!

— Знам горе-долу разположението на апартаментите в този тип блокове. По номера на апартамента прецених, че най-вероятно прозорците му гледат към входа на Капитана.

— Супер! Страхотно! Слушай, от какъв зор тогава киснем тук?

— Обаче ти вземаш шампанското.

— Няма проблеми.

— И по-добре да е с клофелин[1].

— Какво?

— Абе не е цвете мадамата, да ти кажа. Не бих легнал с нея.

Жената изобщо не беше по вкуса му. А и си имаше Лена. След нея да легне с такава, някаква случайна, означаваше да не уважава себе си.

— Аз пък ще легна.

— Абе нали ти казвам, не е цвете.

— Затова пък водката е цвете.

Жената се казваше Албина. Много се зарадва, когато Никита и Витал нахълтаха в апартамента й.

— Това е колегата ми — каза Никита. — За него ти говорех.

— А, да… Чакайте малко, а кой ще работи в кафенето?

— Работата няма да избяга.

— Така е — заприглася му Витал. — Работата не е като тортата, може да почака.

Още от първия момент той се почувства като у дома си в уютното тристайно жилище. Не обърна никакво внимание на стопанката, а директно заоглежда стаите. Всичко му хареса, и най-вече това, че прозорците гледат към двора на небостъргача.

— Ще чака, къде ще ходи — възхитено повтори Албина. И в следващия момент се сепна: — За каква торта говорите?

— Е, нали се сещаш… — нахално й подмигна Витал.

Той започна веднага да й говори на „ти“ и дръзката му грубост направо очарова Албина. Тя даже забрави за Никита.

— Нали обещахте да направите торта — напомни й Никита.

— Абе да върви по дяволите тортата — отговори вместо нея Витал. — Има ли кисели краставички?

— Как да няма!

— Ами какво чакаме тогава.

Витал не поведе, а направо замъкна Албина към кухнята. Хвана я за ръка и я повлече след себе си. Никита в това време отиде до прозореца в хола, излезе на балкона и погледна към двора отсреща. Колата с телохранителите още стоеше пред входа.

Той се върна в хола, отпусна се в ниското кресло и разбра, че нищо не може да го накара да мръдне оттук… След около четвърт час му обаче се наложи да стане. Мира не му даваше мисълта за джипа. Но всичко беше наред. Телохранителите нямаха никакво намерение да си тръгват.

Тъкмо искаше да се настани отново удобно в креслото, но размисли. Ако седне пак, може и да не стане повече. Отиде в кухнята.

Завари много интересна сцена. Витал стоеше посред стаята и смучеше водка, негодникът, направо от бутилката. Така си е, няма грозни жени, само водката е малко. Албина стоеше до него. Беше го прегърнала любвеобилно с глава на гърдите му, притворила очи — умира си от кеф, проклетницата.

— Аа, Ник! — забеляза го Витал.

Той се дръпна от Албина и сложи празната бутилка на масата.

— Ти, такова, постой малко тук. На печката сме сложили омлет със салам, гледай да не изгори. А ние… Скъпа, ще ми изтъркаш ли гърба?

— Че как, разбира се!

Албина също беше пияна, но не само от водката, а и от Витал. Двамата отидоха в банята, а Никита остана в кухнята.

Омлетът отдавна беше изстинал, а Витал и Албина все още не бяха излезли. Шумното охкане и ахкане обясняваше причината за бавенето им. Никита се подсмихна иронично и седна да яде сам. Хапна добре и отиде в хола.

Колата с телохранителите не беше мръднала от мястото си.

Той вече беше напълно убеден, че Капитана няма намерение да излиза никъде до сутринта, а телохранителите ще стоят там през цялата нощ. Най-много през нощта да дойде някой да ги смени, можеше да се върне джипът, който си бе тръгнал.

Затова нямаше смисъл повече да виси по балкона. А Капитана, дори да реши да офейка, дали ще могат с Витал да се лепнат след колата му? В момента не бяха в състояние да контролират ситуацията.

Никита легна на дивана, затвори очи и се отнесе в страната на сънищата.

Витал го събуди през нощта. Лампата беше запалена, а самият той седеше срещу телевизора с поредната бутилка водка в ръка. Едва се държеше на краката си. Сигурно в този миг Албина беше най-красивата жена на света за него.

— Ник, братле, какво си се опънал там? — гледайки над него, попита Витал.

— Защо да не лежа?

— Нали сме на гости, в крайна сметка… Албина скучае нещо.

— Ти за какво си?

— Един не й сстига… Предлагам да връътнем един группов…

— Никита! — Изведнъж се появи отнякъде Албина.

Беше само по бикини, без сутиен, косата й цялата разчорлена, циците й се друсат нагоре-надолу, червилото на устните й размазано, гримът й разклепан. Тя застана на колене до него, сложи глава на гърдите му и се завайка:

— Никита! Прости на глупачката!

— За какво?

— Нали съм твоя… А пък той ме… Той! — каза тя, посочвайки с пръст към Витал.

— Изчука.

— Да, изчука ме! Но вече съм твоя!

— А може ли утре да свършим тази работа?

Албина кимна одобрително.

— Мможе!

— Ами тогава се разкарайте оттука! И двамата!

— Яссно!

Тя се изправи, застана мирно и му козирува.

— Слушам!

— Хайде, скъпа! — повика я Витал. — Още веднъж ще ти го сложа.

— Слушам!

Тя се обърна рязко и маршово закрачи след него. Съвсем беше превъртяла мадамата. Няма що, добре се веселеше.

На сутринта Албина беше съвсем друг човек — строга и недостъпна. И сякаш се учуди на присъствието на Витал и Никита. Като че ли не помнеше абсолютно нищо от снощната веселба. Макар че, разбира се, не можеше съвсем нищо да не си спомня. Именно затова не бързаше да ги изгони от дома си, въпреки че имаше такива намерения.

— Скъпа, изтичай за водка! — небрежно я помоли Витал.

— Не съм ви никаква „скъпа“! — отряза го тя. — И водката, ако обичате, си я пийте на друго място.

— Ей, к’во ти става бе? — ококори се учуден Витал насреща й.

— Време е да тръгвам за работа — присви устни тя.

— За каква работа бе? Ти к’во, бъзикаш ли се? Нали вчера каза, че държиш няколко будки. Че в тях работят сигурни хора. И един вид, работата си върви и без теб.

— Вярно е, държа няколко будки. Но нещата трябва да се контролират. И изобщо…

— Какво „изобщо“?

— Време е да си тръгвате вече.

— Ама на нас ни хареса у вас.

— Ами то много неща могат да ви харесват у нас.

— На мен лично, скъпа, всичко ми харесва у теб. Искаш ли пак да ти го сложа?

— Ще ви помоля без цинизми! — възмутено възкликна тя. — Може вчера да съм попрекалила малко. Но това, което се случи, повече няма да се повтори.

— Е, хайде сега, стига глупости. Ей сега ще отскоча за водчица. Или Ник ще отиде. Ще му запием едно хубаво, а после ще повторим снощната програма.

— Нищо няма да повтаряме!

— А аз ти казвам, че ще я повторим! — неочаквано се вбеси Витал. — Затваряй си устата, краво! И вземи сложи нещо за ядене на масата! Плюска ми се! Е, какво чакаш? Хайде, давай по-живо!

— Ще ви помоля…

Звучна плесница я прекъсна на половин дума. Никита така и не можа да разбере каква беше молбата й към Витал. Но се досети.

— Витал, недей така! — каза му с укор. — С жените трябва нежно.

Той излезе в коридора, измъкна сака на Витал от шкафа, извади пищова със заглушител, върна се в хола, положи го на дланта си с дулото към Албина и нежно го погали.

— Албина, не ни се сърди — каза учтиво, — но няма къде да отидем. Ще поживеем малко при теб. Нали нямаш нищо против?

— Нямам — измънка изплашено жената.

Страхът я парализира, краката й се подкосиха и тя бавно се свлече на пода, опирайки глава на креслото. Витал седна до нея, прегърна я през рамо и я притисна до себе си, а после я погали утешително по гърба.

— Е, хайде, не се страхувай! Ник се шегува. И аз се шегувам.

— Искам и двамата да си тръгнете… — От съжаление към себе си Албина се разплака.

— Ама защо правиш така сега? — ласкаво я попита Витал.

И изведнъж я стисна с все сила за гушата. Албина се гърчеше от болка.

— Защо правиш така? — повтори й със същата интонация.

Тя вече губеше съзнание, когато я пусна.

— Е, какво, да си тръгваме ли?

— Не…

— Браво на тебе, умно момиче. Че иначе можех и врата да ти прекърша.

— Недей! Всичко разбрах.

— Ами отлично! И така, сега отиваш в кухнята и ни приготвяш закуска.

— Добре, ще направя каквото искате, а после мога ли да изляза? Трябва да отида на работа. Поне за един час…

— Не може. Трябва да останеш тук.

— Ама имам си проблеми в работата.

— От къщи ще ги решиш проблемите. Ето, имаш телефон. Само че внимавай, без глупости. Иначе веднага ще ти тегля куршума!

Никита не пожела да слуша как я сплашва. Знаеше много добре, че Витал има голям опит в тази област. Излезе на балкона и погледна към двора отсреща. И точно навреме — от входа излезе Капитана. Една секунда, две… и телохранителите успяха да го прикрият плътно с телата си. Помогнаха му да седне в мерджана.

Капитана беше в полезрението му точно две секунди. Този път телохранителите не използваха щитове. Иначе Никита нямаше да има и тези секунди.

Впрочем две секунди бяха нищо време. В случая бе нужен професионален снайперист, само той ще може да прати куршума точно в целта. Ник можеше да се пробва, но без гаранция за резултата.

Върна се вътре. В хола вече нямаше никого. Витал се беше преместил в кухнята. Албина с доста потиснат вид се въртеше около печката.

— Е, хайде де, отпусни се малко — увещаваше я Витал. — Всичко ще бъде наред, ще видиш.

Опита се да повдигне темата за секс. Но това още повече я потискаше.

— Абе тука такова… видях един тип. Тръгна нанякъде с един готин мерцедес. С телохранителите си.

Витал веднага схвана за кого става дума и защо Никита не говори директно.

— Някакъв тип ли? С мерцедес? Е, и к’во от това? — пренебрежително нацупи устни той. — Намерил с какво да ме учуди, мамка му! Ето, ние с Албина, като забогатеем, ще си купим самолет. Нали така, Албина?

Албина мълчеше.

— Защо само се цупиш? Дай да фраснем по една водка! Ще се поразвеселиш…

— А има ли?

— Нямаш никакви проблеми. Сега ще уредим нещата. Ник! — умоляващо го погледна Витал. — Трябва да отидеш! Това, магазинът е на две крачки… Аз, нали ме разбираш, не мога…

— Добре де, уговори ме.

Никита се облече и излезе от апартамента, слезе на двора. Магазинът изобщо не беше на две крачки, както бе казал Витал, а доста по-далеч. Впрочем Никита не се възмути особено от този факт.

В магазина обиколи щандовете, без да бърза много. Купи палка салам, парче шунка, килограм холандско сирене, бурканче червен хайвер, няколко пакета пелмени, хляб. Няма да подяждат непредпазливата стопанка я. А и самата тя скоро нямаше да може да отиде до магазина. Може ден, може два, а може и повече, не се знаеше.

Купи и водка. Сложи трите бутилки „Абсолют“ в отделен плик. Замисли се за момент и сложи в същия плик още четири бутилки бира. Нека Витал да пийне за изтрезняване малко биричка. Водка от сутринта, това е прекалено. Чака ги доста работа. Още не бяха обмислили какво точно ще правят, но че няма да си почиват, това бе сигурно.

Никита си тръгна от магазина натоварен като магаре. По улицата мина покрай една телефонна кабина, там стоеше едно страшно гадже с дълги крака — стройни, спортен тип. Никита така се беше загледал в тях, че от заплес не видя кога вратата на кабината се отвори. Бум! Пред очите му заискриха звездички, главата му щеше да се пръсне от болка, а на челото му бавно започна да расте джонга. Но успя да се задържи на крака и не изпусна пликовете.

— О, извинете! — От притеснение момичето чак прикри устата си с длан.

— Много ви благодаря! — саркастично й благодари Никита.

А момичето беше хубаво. Даже много хубаво. Имаше светлокестенява коса, подстригана на черта, беше добре гримирана. А очите й… А устните… Може би по-хубава от нея беше само Лена.

Освен това беше я виждал някъде. И то съвсем скоро. Но къде?

— За какво ми благодарите? — изчурулика като славейче тя.

— За цицината. И за това, че ме боли главата. Сега няма да има нужда да ходя на тренировка. И без това си покрих норматива.

— На тренировка ли? Да не сте спортист?

— Че какво, не си ли личи?

В никакъв случай не можеше да се каже, че Никита изглежда слаботелесен. Винаги се бе гордял с атлетично тяло. А и в лицето съвсем не беше грозен. Изобщо си беше хубав мъж. Неслучайно Лена си падаше толкова по него.

Тази красавица също прояви определен интерес към него. Но къде я беше виждал?

— Честно казано, не приличате на шахматист — усмихна му се момичето.

— Кой ви каза, че съм шахматист? Боксьор съм.

— Това заплаха ли е? — Мацката явно имаше чувство за хумор.

— Подигравате ми се, нали? Не стига че ми счупихте главата, а на всичкото отгоре ми се и подигравате. И даже няма да ме поканите на чашка кафе.

Никита не беше вързан в устата.

— Е, вие пък, от вратата и за главата… Като гледам, няма да умрете от скромност.

— Ще умра от липса на внимание.

— Аа, така ли било!

— Далече ли живеете?

— Че вие вече и на гости ли имате намерение да ми дойдете?

— Ами да…

— А ако е далече, няма ли да дойдете?

— Ако ще да е на края на света, пак ще дойда.

— Няма нужда да ходите чак до края на света. Ето го блока. — Тя показа към небостъргача. — Тук живея.

— На високо ли сте?

— А вас какво ви интересува?

— Знаете ли, имам един лош навик. Когато любовта ми е несподелена, имам навика да скачам през прозореца.

— Ами хубаво!

— Какво значи „хубаво“? Искате да скоча през прозореца ли?

— Хубаво е, че ще трябва да ви откажа евентуална среща още сега. И няма да полетите от прозореца на единадесетия етаж.

— Значи няма да дойда на чашка кафе у вас?

— Че аз не съм ви канила.

— Жалко… Жалко, че няма да мога да ви дам любовта си.

— Да, това е цяло нещастие за мен. Но все някак ще го преживея. Е, хайде, чао!

Момичето му се усмихна — демек приятно ми беше да си побъбрим, но е време да тръгвам, нямам време за вас.

Сигурно има мъж или приятел. На Никита не му излезе късметът.

Но някъде я беше виждал…

— Айде бе, братле, направо забрави да се върнеш! — Витал не взе, а изтръгна пликовете от ръцете му. — Чакай малко, кой те бушонира така? — посочи той челото му.

— Едно много красиво момиче.

В този момент Никита се сети.

— Мама мия! — плесна се той по цицината и веднага се смръщи от болка.

— Ей, какво ти става бе? — вече от кухнята го попита Витал.

— Сетих се!

— Какво си се сетил?

— Къде съм я виждал.

— Коя къде си виждал?

— Момичето. Това е тя, със сигурност е тя. Чакай малко, това е невъзможно!

Витал сложи пликовете на масата и отиде при Никита, хвана го под ръка, заведе го в хола и го сложи да седне на дивана.

— Ако ти кажа, няма да ми повярваш! Знаеш ли кого видях преди малко? Мацката, с която Капитана прави групов секс. Нали ти лично я избира. Нали, когато Капитана и Бичмето излязоха от пандиза, ти им намери по една мадама. От най-квалитетните проститутки бяха.

— Е, и какво?

— Ами това, тя беше едната. Тогава я зърнах само с крайчеца на окото. Затова чак сега се сетих коя е. А тя може и да ме е видяла, но не ме позна.

— И какво от това?

— Витал, я вземи да обърнеш една биричка. Може пък мозъкът ти да включи на по-бързи обороти. Мацката е супер. С такава веднага бих преспал. И то неведнъж. Живее в небостъргача отсреща. В същия, в който Капитана пренощува нощес. Сега загря ли?

— Ами не…

— Витал, я се съвземи! Такова нещо напипахме, а на тебе ти е изфирясал мозъкът. Тя е при Капитана. Мадамата е супер, ще повторя още веднъж за тези, които още не могат да включат. Той нощува тук, с нея. Купил й е този апартамент или го е взел под наем, или просто живее с нея. Това няма значение. Важното е, че чрез нея можем да се доберем до Капитана.

— Таакаа… — Най-после в очите на Витал проблесна някаква разумна мисъл. — Момичето рижо ли е, или е брюнетка?

— Светлокестенява.

— Това е Нели. Пробвал съм я.

— И как е?

— Направо падаш! Лисицата също я опънах, в група с нея. Лисицата е една брюнетка. Също много готина мацка. Но Нели е основното ястие, а Лисицата е гарнитура.

— От тебе соса…

— Да бе! Наистина соса! Значи Капитана днес пак ще дойде при нея. Да пусне малко сос…

— Това може да стане и след час, и след два… Знаеш много добре, че неговият работен ден не е нормиран. Може да приключи с всичките си ангажименти само за час, а може и цял ден да се мотае. Ако бях на негово място, щях да зарежа всичко и начаса да хукна при мацката…

— По-добре да не си на мястото му — загледан някъде в пространството, каза с хищен поглед Витал.

Сякаш вече се беше срещнал с Капитана някъде в някакво абстрактно пространство и между тях се бе разиграла груба саморазправа.

— Дай да задвижим малко по-бързо нещата.

— Как ще зарибим мацката?

— Това е моя работа.

Набързо се приготвиха за тръгване.

— Закуската отпада! — заяви Витал на Албина. — Извинявай, скъпа, но ще трябва да се възползваме от теб за малко… Абе не се радвай много, не в онзи смисъл.

Вече беше донесъл от балкона едно здраво въже за простор и с него завърза Албина за стола.

— Извинявай, скъпа! Налага се — повтори още веднъж, когато я слагаше да легне на дивана.

Ръцете и краката й бяха завързани, а устата залепена със скоч. В сака си Витал носеше два чифта белезници. Но засега реши да не ги използва.

Албина беше пребледняла от страх, но той изобщо не го забеляза. Беше тук само телом, духом се беше пренесъл при Капитана и любовницата му.

На единадесетия етаж на небостъргача имаше три апартамента.

— Капитана обича да се изхвърля — каза Витал. — Ето, това е най-луксозната врата. Звънни тук.

Вратата не само беше скъпа, но и над нея се мяркаше оченцето на видеокамера, а в стената беше вграден високоговорител. Никита смело натисна бутона на звънеца. През това време Витал се спотайваше в кабината на асансьора.

След около три минути се чу познат глас:

— Аа, вие ли сте немирнико? — Отвътре прозвуча кокетно хихикане.

— Аз съм, кой друг ще е! — Никита не се съмняваше, че зад вратата го чуват добре.

— Как така няма кой друг да е, може мъжът ми да се прибира…

— Как така да се прибира? — кисело каза Никита. — А него, какво, няма ли го?

— Не… Защо се разочаровахте така?

— Просто така… Аз, такова… С една дума, искам обезщетение…

— Какво обезщетение?

— Ами ето за това. — Никита показа челото си. — Мисля си, че към двеста долара ще свършат работа.

— Сигурно се шегувате.

— Как ще се шегувам… Може вече да имам хематом.

— Ама вие сте били голям наглец! — чу се разгневен тон отсреща.

— Вие също. Вместо да вземете да поканите ранения боец на чашка кафе.

Той ясно даде да се разбере, че искането на парично обезщетение е просто повод за по-тясно сближаване.

— Значи чашката кафе ще компенсира двестате долара? — правилно го разбра Нели.

— Е, само с една чашка кафе няма да минете. Виж, с кана може.

— Имайте предвид, че сме на единадесетия етаж.

Никита явно беше на прав път. По всичко личеше, че ще превземе крепостта.

— Ами аз съм си взел парашут.

— Между другото, казвам ви го, защото няма да имаме много време… — В гласа на Нели започнаха да се усещат все по-палави нотки. — Може и да не успеем…

— Какво да не успеем?

— Нали искате да получите обезщетение…

— Ами да… И не само с кафе.

— Ето, виждате ли! Мъжът ми ще се върне след час. — Намекът й ставаше все по-ясен.

— Така ли? Ами добре тогава…

Никита се престори, че се готви да си тръгва.

— Дали няма да успеем за един час? — с многозначително хихикане попита момичето.

— Ами да пробваме!

Никита рязко се обърна към вратата. Също толкова рязко изщрака и блиндираната врата с електронно заключване.

Нели го посрещна полугола. Беше в разкошна къса нощничка, едва прикриваща дупето й, с бели копринени чорапи с жартиери и обувки с висок ток. На дяволски красивото й лице беше изписана похотлива усмивка.

— Това е, за да спестим време, палавнико! — Тя го хвана за ръка и го придърпа вътре.

Никита замалко да изпъшка от досада, когато след тях в апартамента се намъкна и Витал. Такъв кеф да му развали! Ясно бе какво щеше да се случи, ако не беше довтасал. А сега Нели едва ли щеше да му пусне. Да не говорим, че Витал я сграбчи с една ръка за косата, а с другата я стисна за бузите.

— Здравей, козичке! Позна ли ме?

— Нее…

Нели бе толкова изплашена, че сигурно не би познала и родната си майка.

— А кой заедно с Лисицата цял час ми надува тромпета?

— Не си спомням…

— Ами припомни си тогава!

— Е, сетих се…

— Няма „е“, няма „бе“! С една дума, трябваш ми.

— За какво?

— Аз съм новият ти сутеньор. Ще ми се да те върнем на плочките — в крачка започна да импровизира Витал.

— Миша няма да ме пусне.

— Кой е пък този Миша?

Нели го погледна предпазливо.

— Чакай, сетих се. С Лисицата първо се бяхме заели с тебе, а после с Миша. Ти си имаше някакво вземане-даване с него.

— Че аз с много хора си имам вземане-даване.

— С Миша Капитонов.

— Аа… И какво общо има тук Капитонов.

— Миша е мой любовник! — гордо заяви Нели.

Но беше в голяма грешка, ако си мислеше, че Витал ей сега ще й падне на колене.

— Той ми купи този апартамент.

— Този апартамент?… Купил го е? За тебе. Какво пък, толкова по-зле за теб.

Витал я отблъсна. Тя загуби равновесие и се строполи на пода. Дългите й крака се вирнаха и се разтвориха… А между тях… Оказа се, че пеньоарът не може да прикрие красивите й прелести, тъкмо напротив… Никита едва потисна вътрешния си стон. Е, не можа ли Витал малко по-късно да излезе на сцената.

Нели продължи да лежи на пода. Само събра леко краката си и ги подви. И погледна Никита с ненавист.

— Е, какво чакаш?! Какво зяпаш? Хайде, гадино, ела да ме изнасилиш!

— Искаш ли наистина? — ядоса се Никита.

— Кучи син си ти!

Никита се доближи до нея, клекна на колене, мило й се усмихна и извади пистолета от якето си. Внимателно го сложи върху ръката си и впи поглед в него, сякаш на света няма нищо по-интересно.

— Недей да ми говориш повече така, става ли? — Не й заповяда, а я помоли учтиво и нежно й се усмихна.

— Става… — Погледът й се прикова към пистолета.

Тя беше в пълен шок. Можеше да прави с нея каквото си поиска, и то съвсем безплатно. Тя нямаше да каже даже „гък“. Но Никита не възприемаше насилствената любов. Любов за пари иди-дойди. Но с пистолет в челото, това вече е прекалено.

Витал огледа апартамента и се надвеси заплашително над Нели.

— Хубаво апартаментче ти е купил Миша. Значи не ти се ходи на плочките.

— Дори и да ми се ходи, Миша няма да ме пусне.

— Изобщо не ми дреме за твоя Миша.

— Ама нали знаете кой е той.

— Знам, затова не се страхувам.

— По-добре да не се захващате с него. Има много силни момчета зад гърба си.

— Пълни глупости са това. Между другото, ако той е твоят тъпкач, значи скоро трябва да се прибере.

— Ами да… Каза, че ще се прибере след няколко часа.

— О, чудесно! Ще трябва да си поговорим с него за теб, котенце.

— Да не съжалявате само! — злорадо го измери с очи Нели.

— Но ти няма да съжаляваш, това е сигурно. Сега ще видиш с какъв мъжага си имаш работа!

Витал изведнъж започна да разкопчава панталоните си и й показа нещо. Никита не можа да види, но се досети.

— Хайде да вървим, да ми покажеш как се използва „уредът“…

— Но…

Освен „уреда“, той й показа и пистолета. Нели закима плахо в знак на съгласие и тръгна с него към спалнята.

Никита само присви равнодушно рамене. Поне малко да се беше позаинатила, от кумова срама. Курва!

Той можеше да спре Витал и да му я отнеме. И Витал щеше да го разбере, нямаше да му се изрепчи. Но Никита нямаше никакво намерение да се напряга излишно заради някаква си кучка. А след Витал няма да легне с нея дори да има време.

— Чисто е, шефе! — с важен вид съобщи на Капитана Пеликана, началникът на личната му охрана.

Току-що лично беше огледал входа. Мина по всичките двадесет и четири етажа и не усети да има нещо гнило. А тези неща ги надушваше от километри.

— И запорожеца го няма в двора — с насмешка каза друг телохранител.

— Какъв запорожец? — не можа да разбере Капитана.

— Абе вчера тука ни следеше една много яка машина. Запорожец с вертикално излитане.

— Да бе, и с две ядрени бойни глави на борда — добави Пеликана.

Капитана разбра шегата и даже изкриви устни в нещо като усмивка.

Той излезе от бронирания си мерджан и веднага беше обкръжен от телохранителите, които сключиха плътен обръч около него.

Но го съпроводиха само до входа. Никой не трябваше да знае къде точно се намира апартаментът му. Сега не трябваше да се доверява на никого.

Капитана се качваше с асансьора към единадесетия етаж. А трябваше да тръгне пеша, щеше да е и по-безопасно, а и за здравето по-полезно. Но нямаше сили, беше капнал. До късно бяха пили шампанско с Нели, а после бяха правили секс до зори. Алкохолът и сексът бяха отлично средство за разтоварване от стреса. Но временно. Окончателно щеше да се освободи от него, ако паднат главите на Витал и Ник. Те бяха най-силният източник на вътрешното му напрежение.

Освен това и Бичмето. Изчезна някъде. А къде? Къде ли е сега? Какви ли планове крои? Бичмето бе още един източник на опасност. Капитана го усещаше инстинктивно. И с всеки изминат ден започваше да се страхува все повече от него.

Асансьорът спря на единадесетия етаж, вратите се отвориха. И Капитана излезе на площадката.

Всички се опитваха да се докопат до него. А на началника на охраната всичко му е наред. Само че този запорожец…

Капитана се приближи до входната врата, сложи пръст върху бутона на звънеца…

Запорожец… Витал постоянно бе търкалял някакъв запорожец, с арсенал. Беше избрал точно такава кола, а не друга. Един запорожец можеше да предизвика само насмешка от страна на ченгетата. Ето, и Пеликана се бъзикаше с него… А не трябваше! В този запорожец може да е бил Витал!

Капитана неволно се отдръпна рязко от вратата и натисна копчето на уреда, закачен за каишката на часовника му. С това даде сигнал за опасност на телохранителите си. Вече трябва да са стартирали и да са хукнали нагоре по стълбите…

На него самия му идеше да хукне надолу. Само че… Но не можа да направи нито крачка повече. Някой се беше прокраднал незабелязано зад гърба му и в лявата му лопатка беше опряно дулото на пистолет.

— Стой мирно, Капитане, трябва да поговорим!

Познат глас. Капитана се чувстваше така, сякаш някой заби инжекция под езика му и му вкара конска доза новокаин. Цялата му уста изтръпна, вкочани се. В гърлото му сякаш заседна буца, едва си поемаше дъх.

В този момент вратата се отвори. И се показа позната физиономия. По-добре изобщо да не я беше виждал…

Бяха чакали Капитана три часа. През това време Витал бе успял така да омаломощи Нели, че тя едва се държеше на краката си и ходеше с доста странна походка.

През всичкото време Никита дежуреше до прозореца. Не изпусна момента, когато в двора влезе ескорт от три коли — два джипа и един мерджан, и веднага даде сигнал на Витал, който реагира на секундата.

От джиповете слязоха няколко напомпени бабаити. Провериха входа и пуснаха Капитана да влезе. През това време Витал излезе от апартамента и се качи на горния етаж. Никита остана вътре.

На вратата се позвъни. На монитора цъфна лицето на Капитана. В един момент той се сепна, изплаши се от нещо, направи крачка назад и кой знае защо опипа часовника на ръката си. В този момент се появи Витал и опря пищова в тила му. Това беше, време бе да отваря вратата…

Витал натика Капитана в апартамента. Никита затвори след тях и чу шум от падане на нещо тежко — Капитана лежеше проснат на пода, а Витал се беше нахвърлил върху него с цялата си тежест. Без да му дава да се опомни, Витал изви ръцете му зад гърба с полицейска хватка. А Никита му сложи белезниците. С втория чифт. С първия бяха приковали Нели. Закопчаха я за радиатора на парното.

Двамата обърнаха Капитана по гръб. Витал го претърси и извади пистолета от кобура на кръста му.

— Хубава играчка — промърмори той, разглеждайки пистолета. — „Зиг зауер“. Предаде трофея в ръцете на Никита и се нахвърли на Капитана: — Да не мислиш, говедо, че това ще ти помогне? Със същия пищов ще те гръмна, помияр такъв!

— А след това ще гръмнат теб!

Капитана беше изплашен до смърт. Но трябва да му се признае, че запази самообладание и не се превърна в хленчещ страхливец. Освен страх, в очите му се четеше заплаха и високомерие.

— Кой това? Твоите цербери ли?

— Те вече тичат насам. Дадох им сигнал.

Никита се сети как бе опипал часовника си.

— На часовника ли е копчето за сигнализация? — попита Никита.

— Точно така, на часовника — жлъчно му се озъби Капитана.

— Ах ти, боклук такъв! — избухна Витал и насочи към него собствения му пистолет.

— Може и да ме гръмнеш — измърмори онзи, — но няма да излезеш жив оттук.

— Ще излезе — каза Никита. — Твоите верни песове не знаят къде се намира апартаментът ти.

Капитана му хвърли убийствен поглед.

— Кучи син! — прецеди през зъби той. — Ще те спипам аз тебе…

— Няма да ме спипаш… Витал, трябва да тръгваме, докато не е станало късно.

Но вече беше късно. На екрана на монитора се показа запотеното лице на единия от телохранителите. На вратата се позвъни. Значи все пак са знаели церберите къде се намира апартаментът. Явно сами са проучили. Но са предпочели да мълчат. А Капитана като последен идиот им е вярвал. Той си е идиот всъщност де…

— Предлагам ви замяна — възвърна самочувствието си Капитана.

— Е, хайде, казвай! — заподскача нервно Витал.

На вратата вече не се звънеше упорито, а се чукаше настойчиво. Засега използваха само юмруци, но след малко кой ги знае, може и оксижен да извадят. Един от телохранителите вече беше счупил оченцето на видеокамерата — на екрана на монитора запрескача неясен образ.

Витал не можеше да види изхода. Именно затова беше толкова изнервен. Явно не му се умираше.

— Животът ми е във вашите ръце — тънко долови мислите му Капитана. — А вашият в моите…

— От мен да мине, ще живееш — заподскача още по-нервно Витал.

— Я виж колко лесно се разбрахме! — Капитана започна да се успокоява. — Сега ще наредя на телохранителите да се разкарат. И ще може да се пръждосате…

— И никой няма да ни закачи?

— Никой.

— Слушай бе, изрод такъв! — избухна Витал. — На кого ще ги разправяш тия бе! Да не мислиш, че ще ти се вържем на постните лъжи? Друг път! В клопка сме. И ако ще умираме, ще умираме заедно с теб.

Витал вече беше извън нерви. Той протегна ръка с пистолета и го опря в челото на Капитана.

— Нали обеща, че ще живея! — Капитана се дръпна изплашено.

Но това не успя да го спаси. Витал натисна спусъка. Пистолетът гръмна толкова оглушително, че в ушите им закънтя. Куршумът запуши устата му завинаги.

— Ще живееш! — гнусно се усмихна Витал. — Но след смъртта…

— Да не стане така, че да се видим с него на оня свят — каза Никита.

— Не ми пука с колко народ ще трябва да се видим там! Ама още не ми се ще…

— Трябва да изчезваме.

— Къде ще отидем?

— Имаме два варианта. Единият е да пробием засадата. Имаме оръжие все пак.

— Не става — поклати отрицателно глава Витал. — Тия помияри са прекалено много. Най-малко десетина.

— Има и друг вариант. Да вземем Нели като заложница.

— Че за какво им е на телохранителите тази кучка?

— Скоро ще дойдат ченгетата. А на тях тази кучка им трябва.

— Щеше да е най-добре, ако бяхме взели Капитана като заложник.

— Да, но в такъв случай нямаше да изпълним основната си цел.

— Точно така, братле. Не сме дошли тук без причина.

В този момент отекна трясък по вратата. Явно в действие бе влязъл боен чук. Но вратата бе много здрава и нямаше да могат да я разбият така. Виж, с оксижен беше по-вероятно. А кой знае, можеше всеки момент да го изнамерят отнякъде.

— Къде е тази кучка?

Витал нахлу в стаята, в която Нели беше закопчана за радиатора.

— Недей! — запищя тя, прикривайки глава със свободната си ръка. — Всичко ще ви кажа!

— А какво имаш да ни казваш? — на секундата реагира Никита.

— Не ме убивайте! А аз ще ви кажа как да се измъкнете оттук…

Ударите по вратата ставаха все по-силни. Ако щат, и три пъти по-силно да удрят — по-лесно бе да се пробие тухлена стена, отколкото такава блиндирана врата.

— Хайде, показвай! — Витал бързо откопча Нели от радиатора.

Тя ги заведе в кухнята и им показа вентилационната решетка.

— В тези блокове вентилационните шахти са много широки — каза им.

— И решетките също — отбеляза Никита.

Да счупят решетката, не беше проблем, но какво щяха да правят след това? Нали нямаха въже.

Не се наложи да избиват решетката. Никита само я докосна и тя плавно се плъзна встрани.

— Въжето е там — каза Нели.

И наистина, въжето беше завързано в шахтата и натегнато като струна, се спускаше надолу. По него имаше специални възли, за да се улесни спускането.

— Капитана ли се е готвил за бягство? — попита Никита.

— Не… Той не знаеше…

Той забеляза, как Нели леко потрепна — сякаш се усети, че се е изпуснала, без да иска.

— А кой знаеше? Любовникът ти ли?

Нели веднага се хвана за думите му. Подозрително лесно се съгласи с него.

— Да… Няма какво да си кривя душата…

В този момент Никита се сети за нещо много странно.

— Имаш телефон тук…

— И какво от това?

— Защо тогава днес отиде да се обаждаш от уличен автомат?

— Точно така! — подозрително присви очи Витал.

Досега подканваше Никита да побързат, но изведнъж като че ли промени решението си — изглежда, искаше да разбере цялата истина.

— Кой искаше да пречука Капитана? — осени го изведнъж.

Нели потрепна, долната й челюст заигра, в очите й проблесна страх. Витал явно беше попаднал точно в целта.

— Само не ни мотай, жабо, да не те гръмна веднага! — сплаши я той, побутвайки я с дулото на пистолета в корема.

— Ами не ми се е представял лично… Но съм чувала, че му викат Бичмето…

— Бичмето ли?! — Сега пък заигра долната челюст на Витал и започна бавно да се отваря.

Тогава Нели се разприказва:

— Стигна до мен чрез Лисицата. Обеща ми кола, порше. Дава ми пари. Много пари… Той състави план… Тази нощ трябваше да дойде един негов човек… И… Като цяло, всичко щеше да се размине без много шум…

— Глупачка! Че и тебе щяха да те пречукат! Без много шум.

— Ама ние не сме се разбирали така…

— А ние разбирали ли сме се, че няма да те пречукам?

— Да.

— Но аз ще те пречукам.

— Не, недей…

— Тогава бързо казвай как да намерим Бичмето!

— Не знам… Честно, не знам…

— На кой телефон се обади?

— Чакайте малко…

Нели бързо отвори едно от чекмеджетата на бюрото, взе оттам една химикалка, намери кутия кибрит и набързо написа на него номера на телефона. Явно в момента не беше в състояние да лъже.

— Е, благодаря! — Витал изтръгна кибрита от ръцете й.

Но дулото на пистолета продължаваше да бъде насочено към нея.

— Извинявай, коте, но въпреки всичко ще трябва да те гръмна! — тежко въздъхна той. Погледът му стана плашещо празен. — Така трябва…

Не се шегуваше. Трябваше да го направи. Нели беше свидетел. Чрез нея ченгетата щяха да получат убедителни доказателства, че Капитана е бил убит от един от тях — Витал или Никита.

— Недей! — запищя Нели.

„Трябва!“ — реши зомбито у Никита. „Не трябва!“ — проговори човекът у него.

В тази ситуация обаче инстинктите решаваха всичко. Никита не искаше Нели да умира. Но… така трябваше да стане…

Витал сложи палец на езичето на спусъка, притисна го леко… Още секунда и…

— Не стреляй! — неочаквано за себе си извика Никита.

— Защо? — Палецът замря.

— Аз ще го направя…

Никита взе пистолета от ръцете му, същия зиг зауер, с който преди малко бе застрелян Капитана, но не стреля. Той отиде при Нели, пъхна пистолета в ръката й, накара я да го стисне здраво и да натисне спусъка. После взе пистолета, напъха го в найлоновия плик, който лежеше захвърлен на масата, и го прибра в джоба на якето си.

— Ами това е всичко. Живей. Само да посмееш да кажеш на някого, че сме били тук, веднага ще предадем този пистолет на ченгетата.

— После нашите момчета ще те застрелят като куче — добави Витал.

Явно и на него не му се искаше да я убиват.

— Разбрах…

Ударите по вратата ставаха все по-силни. Ами ако Нели наистина не издържи и поддаде?

Пръв в шахтата се мушна Никита. Беше главозамайващ скок от висините в бездната на неизвестността. Постоянно му се струваше, че всеки момент въжето ще се изплъзне от ръцете му. Или ще се скъса. Или ще свърши…

Но всичко мина благополучно. Даже ръцете не си нарани — ръкавиците се протъркаха, но дланите му не пострадаха. Здрав и читав, достигна крайната цел, стъпи в мазето. Витал се появи след около три минути. И с него всичко беше наред. Но погледът му беше някак странен.

Шестото чувство подсказа на Никита какво се е случило…

— Защо го направи? — попита го глухо.

— Нямам вяра аз на жени — виновно го погледна Витал. — На никого нямам вяра. Освен това тя е кучка. Предала е Капитана. И нас щеше да предаде.

По принцип беше прав. Никита не можеше да го кори. Но да убиеш жена все пак бе прекалено.

Мазето имаше няколко изхода. Единият можеше да ги изведе зад блока. Ако обаче вратата на изхода се окажеше заключена, щеше да се наложи да я взривяват с граната, което не бе сред най-добрите варианти за отваряне на врата, особено в тяхното положение. Но явно късметът беше на тяхна страна. Измъкнаха се без никакви проблеми от блока и без да срещнат каквито и да било препятствия по пътя, се промъкнаха в съседния блок.

Там ги чакаше Албина. „Чакаше“ е точната дума. Намериха я до печката в кухнята. Беше напълно спокойна, облечена с домашни дрехи, с готварска престилка и пържеше риба. Толкова вкусно ухаеше — направо ти потичат лигите… Но Витал се шашна от друго.

— Чакай бе, скъпа, ама аз нали те, такова…

Албина даже не се обърна към него, но му отговори:

— Явно много си бързал. Затова не ме върза както трябва.

— Направил го е от любов, да знаеш — подсмихна се подигравателно Никита. — Как може да затегне силно въжето на любимата жена.

— Да бе, любимата — подозрително я изгледа накриво Витал. — Обади ли се вече на ченгетата?

— Защо да им се обаждам?

— Ами нали направихме малко поразии тук…

— Честно казано, весело си изкарах с вас. Да не съм пълна глупачка да си пъхам главата в торбата. Че нали сте мутри. А от такива трябва да се стои по-далеч.

Витал седна на една табуретка, опря гръб в стената, вдигна глава и притвори очи.

— Рибка ли готвиш?! — погледна към печката Никита.

Изведнъж зверски му се дояде.

— Хубава е рибката. Сом — каза Албина.

— Хубаво е при теб, Албина — разплул се от задоволство, измърмори Витал. — Ще остана да живея при теб…

— Ами остани…

— Оставам. Хайде, сипи по едно!

Албина постели покривката на масата. Сложи водка, деликатесен салам за мезе. Но Витал пи малко, и на Никита не препоръча да пие.

Следобеда Витал се залепи за слушалката. Опитваше се да научи адреса, на който се води еди-кой си телефон.

По всичко личеше, че им предстоеше безсънна нощ…

Бичмето умееше да преценява точно и трезво всяка ситуация. Капитана беше превъртял и беше започнал да си разчиства сметките с кого ли не, и то за щяло и нещяло. Бе нападнал Витал, после Ник.

Бичмето веднага си бе направил извода, че следващият в този черен списък ще е той. Капитана можеше да отиде прекалено далече в реализирането на крайната си цел.

Затова, без да му мисли много, Бичмето си плю на петите. Заедно с един от своите сигурни хора се покри на таен адрес в апартамент, за който не знаеше никой, освен тях двамата. После бавно и славно откриха координатите на Капитана. Този глупак трябваше да се премахне. Той беше като болен зъб, който е по-добре да се извади навреме, и то заедно с корена.

Но ги бяха изпреварили. Капитана вече го нямаше. Любовницата му също. Бяха убити в собствения им апартамент посред бял ден. Убийците бяха избягали през вентилационната шахта, която смяташе да използва човекът на Бичмето.

— Абе пълна мъгла е положението там — каза Черепа.

Беше полунощ и той току-що се беше върнал. Имаше среща със своя човек от милицията и получи сума ти полезна информация от него.

— Какво означава „пълна мъгла“? — тихо и монотонно попита Бичмето.

Бе разположен удобно в мекото кресло, облечен в пухкав домашен халат, а краката му потъваха в мекия персийски килим. Настроението му също беше радушно и меко.

Капитана го нямаше вече. Време бе да се връща при момчетата. Но това щеше да стане утре. А днес още е в почивка…

— Тези, които са го очистили, са пипали много тънко. Не са оставили никакви следи след себе си… Нито един отпечатък от пръсти няма. Поне едно копче от дреха да бяха оставили. Даже Нели са оправили с презерватив.

— И това ли се знае?

— Ами как!

— Изнасилили ли са я?

— Ами уж нямало признаци за насилие.

— Най-много да са й теглили куршума — подсмихна се ехидно Бичмето.

— Е, това е било после. Уж сама им се е отдала.

— Ами нали е курва.

— Отворила им е доброволно вратата.

— Записът потвърждава ли го?

— Какъв запис? Аа, разбрах те… Ами не, момчетата са работили много чисто във всяко отношение. Извадили са касетата от записващото устройство на камерата и са я отмъкнали.

— А съседите какво казват?

— Никой нищо не е видял.

— Добре де, ще я видим тази работа.

— Че какво има да гледаш? — присви рамене Черепа. — Ясно е като бял ден кой е видял сметката на Капитана.

— Витал го е направил. Може би заедно с Ник.

— Абе, да ти кажа, вчера са прибрали някакъв си Артьом. Май е бил с тях двамата. Хванали го с крадена кола. Като че ли е следил Капитана. Изглежда, са го следили с три коли. Но това са само предположения засега. Нашият майор каза, че този Артьом мълчи като пън. Демек нищо не знаел… Опитвали да го прикоткат и така, и онака, но той си държал на своето — нищо не знам и това е.

— Даа, усеща се школата — с уважение проточи Бичмето.

— Витал знае какво да налива в главите на момчетата си.

— Така е, Витал е същинска хиена — кимна Черепа.

— Ще трябва…

Бичмето не довърши — на вратата се позвъни.

— Странно, кой ли може да е? — рязко скочи от мястото си Черепа.

Бичмето също стана, всеки нерв на тялото му беше под напрежение. Никой не знаеше за този апартамент. Нямаше кой да дойде при тях. Освен може би съседите. Но преди не са ги безпокоили…

Черепа се приближи предпазливо до вратата. Залепи око на шпионката.

— Бум! — каза някой басово от другата страна на вратата. — Убит си!

Шпионката на вратата беше обикновена, директна. Само мушкаш дулото в нея, натискаш спусъка и край, отиде си Черепа. Но го убиха само на думи, не беше смъртоносно.

— Бичме, отваряй! — отново се чу отвън. — Аз съм!

Явно Витал е решил да ги навести.

— Точно така, Витал е — потвърди догадките му Черепа. — И Ник. Хилят се като репи, държат някакви пликове в ръце. Сигурно е водка.

— Хайде де, стига си се мотал! — не миряса Витал. — Отваряй по-бързо. Умрели сме от глад.

— Отвори им — кимна одобрително Бичмето. Налагаше се да приеме Витал. Откъде обаче беше разбрал за този адрес?

Никита беше очарован от начина, по който Бичмето ги посрещна — ухилен до ушите, с разтворени обятия, не се поскъпи и да ги нагости. Всичките си запаси сложи на масата. А и те не бяха дошли с празни ръце.

— Няма да вдигаме наздравица — каза Витал, сипвайки водката по чашите. — Ще пийнем за бог да прости Капитана.

— Да, не извади късмет — кимна Бичмето.

Той вече знаеше за смъртта на Капитана. Че как няма да знае.

— Вярно, попаднал е на същински главорези — каза Витал.

— Само да разбера кой го е направил…

— Да, много главорези се навъдиха нещо напоследък. — Бичмето прие играта му подозрително леко.

Явно се досещаше кой е гръмнал Капитана. А може да знаеше и със сигурност…

За кой ли път Никита прехвърли наум последните събития и не намери грешки в действията си. Не бяха оставили никакви следи с Витал… Макар да беше възможно само да им се струва така.

— Трябва да ги намерим — загрижено каза Витал. — Да съберем групировката, да им опишем ситуацията, да организираме издирване.

— Да, ще съберем групировката, ще организираме нещата — кимна Бичмето. — Все пак Капитана са очистили. Главорезите ще трябва да си платят за това…

Какъв актьор е само! А нали сам искаше да пречука Капитана…

— Бичме, ще ме вземеш ли при теб? — неочаквано попита Витал.

— В смисъл?

— Ами нали уж ме изритаха от групировката.

— Кой ти го каза това? Няма такова нещо. Беше основна опора на двама ни с Капитана и си оставаш такъв. По-точно, моя опора. По принцип трябва да поговоря с теб за нещо сериозно.

Бичмето хвърли поглед към Никита. Замисли се дали може да говори пред него. Реши, че може.

— Витал, мисля да те повиша. Стига си се мотал с тия бригади. Ще ръководиш с мен. Общата каса ще бъде на твоя отговорност, поемаш всички организационни въпроси. Нали ме разбираш?

— Ами общо взето, да — кимна Витал. — А ти ще си по бизнеса.

— Да, това ми е по-присърце. Трябва културно да уреждаме отношенията си с балъците. Прането на пари също си иска опит. Искам да открия банка в съдружие с още няколко сериозни хора.

— Това си е твоя работа, братле!

На Витал не му трябваше много време, за да влезе в ролята на криминален бос. Отдавна се бе виждал на мястото на Капитана. Бичмето просто утвърди кандидатурата му.

Никита бе свидетел на важен разговор. Не е шега работа — двама големи криминални босове обсъждат пред него проблемите на мафиотската си организация. Бичмето обясняваше на Витал какво точно трябва да прави, кого точно трябва да сложи на място. Споменаха се имена на големи фирми, фамилии на конкретни хора — чиновници, банкери, бизнесмени… На Никита му бе скучно, но се наложи да слуша.

— С една дума, утре събираме групировката — заключи Бичмето. — Ще обявя новия ти пост.

— Трябва още сега да звъннем на всички — делово каза Витал. — Ти ли ще го направиш, или аз?

— Веднага хващаш бика за рогата — одобрително констатира Бичмето. — Така трябва, продължавай в същия дух, наистина!

— Че защо да протакаме нещата? Сред хората ни вече може да е възникнал смут. Нали още не сме излезли от нелегалност. Може Мошеника да се е обявил за главен и да стане някакво объркване.

— Мошеника го няма вече — със скръбна нотка в гласа каза Бичмето.

— Как така го няма? — сякаш се учуди Витал.

— Очистиха го.

— Стига бе! Сериозно?!

Колкото и да се стараеше да е искрен, думите му звучаха фалшиво.

— Някакви главорези са го вкарали в гроба. А с него още единадесет момчета.

— Не знаех.

— Ами ето, вече знаеш.

В думите на Бичмето също се долавяше фалш. Знае той кой е очистил Мошеника. Всичко знае. Но не иска да каже на Витал. И на Бичмето нещо не му е чиста работата. Сигурно вече се досеща как Витал е намерил адреса му — чрез Нели. И следователно… Всичко му е ясно…

— Е, какво, засядаме ли на телефона? — Витал насочи разговора към себе си, за да не му позволи да тръгне в посока, неудобна за всички.

— Да, ще трябва да се обадим на всеки поотделно.

За около час Бичмето успя да се свърже с всички, които бяха записани в телефонния му указател. Нареди им да се съберат на уречено място. И всеки път добавяше, че той ще бъде там заедно с Витал.

Най-накрая оставиха телефона настрана.

— Не, няма никакъв смут сред групировката — каза Бичмето. — Всички ме чакат. И теб, Витал.

— Ами още по-добре — кимна одобрително Витал. — Дай, братле, да му ударим по едно за успеха на съвместната ни работа.

— Няма проблем! — усмихна се до ушите Бичмето.

Витал се надигна леко, взе бутилката от масата и я поднесе към чашата му. Ръката му изведнъж трепна, той изпусна бутилката и обърна чашата. Водката се разля върху панталоните на Бичмето.

— Витал, какво правиш?

Грешката на Бичмето беше в това, че първо погледна панталоните си. Черепа също хвърли един поглед. За секунди двамата изпуснаха Витал от поглед.

А на него точно това му трябваше — светкавично измъкна пистолет със заглушител от кобура на кръста си.

Никита наблюдаваше случващото се сякаш в забавен каданс. Ето, Бичмето вдига бавно очи към Витал. В тях се чете объркване и почуда. Даже няма време да се изплаши. Пистолетът изплюва куршума и той се забива директно в челото му. Убива го на място.

Следващият поред е Черепа. Той схваща какво става, осмисля го, но не успява да извади толкова бързо пищова си.

На бялата му риза в областта на сърцето се появява малка дупчица. После се образува голямо кърваво петно, което се уголемява с всяка секунда… Витал стреля още веднъж — контролен изстрел в главата.

Всичко това стана неочаквано за Никита. Затова той шашардисано се втренчи във Витал. Онзи го погледна. Стори му се, че всеки момент дулото на пистолета ще бъде насочено и към него. Но не, Витал свали ръка с пистолета надолу. Дори му намигна.

— Ами това беше, братле! Уредихме нещата.

— Какво сме уредили? — не можа да разбере Никита и го погледна объркано. — Защо ги…

— Така трябваше. Нима не разбра, че Бичмето ни разиграва театър? Имаше намерение да ни прати по дяволите.

Никита не беше съгласен, но се престори, че му вярва. Само това му трябваше сега, да го ядоса и да се набута между шамарите. Витал можеше да го пречука без грам притеснение. Бе способен на всичко.

Той драпаше със зъби и нокти към властта и никой не можеше да го спре. Елиминираше всички пречки на пътя си. И Никита би премахнал, ако започне да му се пречка из краката.

Защото искаше големия кокал и почти бе постигнал целта си. Никита все още му трябваше. Поне засега…

— Разбери, братле, това е мръсна игра. Тук побеждава онзи, който пръв нанесе удар.

— Да — съгласи се Никита. — Побеждава онзи, който пръв нанесе удар. Такъв е законът на улицата.

— Точно така, законът на улицата, законът на джунглата. Размърдай се малко, братле, чака ни още много работа.

Никита бе искал да се отърват от пистолетите, с които очистиха Капитана и Нели, но Витал не се бе съгласил. Чак сега Никита разбра защо. Още тогава е имал нещо наум.

Беше взел двата пищова със себе си и сега бе нанесъл върху тях отпечатъците на Бичмето и Черепа. После ги скри под ваната в банята. В случай на обиск нямаше как да не ги намерят и да не си направят съответните изводи.

— Освен това Лисицата ще ни помогне — каза Витал. — Ще изпее всичко на ченгетата. Ще се погрижа за това.

Нели знаеше плановете на Бичмето по отношение на Капитана. А Лисицата сигурно се е досещала. Още едно доказателство в полза на хипотезата, че именно Бичмето е убил Капитана.

Добре му сечеше пипето на Витал.

Двамата се измъкнаха от апартамента безпрепятствено и оставиха там двата трупа. Но преди това много старателно унищожиха следите си.

— Ето, виждаш ли, кой може да каже сега, че Капитана не е очистен от Бичмето? — заяви Витал.

Никита не отговори, но го изгледа многозначително. Онзи разбра намека — Никита единствен знаеше цялата истина. Витал само го погледна смразяващо, без да казва нищо.

[1] Депресант. — Б.пр. ↑

Трета част

Първа глава

— Това е, братле, вече можеш да спиш спокойно. Всички подозрения падат върху Бичмето. И Мошеника с бандата си също е на неговата съвест. С една дума, всичко се нареди чудесно. Нали знаеш, че трябва да си имаш хора и в полицията…

Витал се усмихваше, но погледът му си оставаше леденостуден. И това ястребово извъртане на главата…

— Но на Артьом ще му лепнат доста годинки — продължи той. Първо, хванали са го с крадена кола, второ, с незаконно оръжие. Ще му натресат присъда и по двата параграфа.

Всичко това беше добре известно и на Никита. Артьом беше задържан заради москвича. Някакъв катаджиия се направил на хитрец и го спрял, а и собственикът съобщил за кражбата навреме. Освен това намерили у него патлак — ТТ. Добре поне, че беше нов и още чист.

Артьом остана верен на бандитския си идеал и не предаде никого. Но и не пое чуждата вина върху себе си. Правили опити да развържат езика му за Витал и Никита, но онзи и дума не продумал. Не знам, казва, не съм в час, вървете по дяволите всички, това е…

— Нищо, ще го измъкнем оттам. Ще направя всичко възможно — каза Витал. — Никога няма да оставя момчетата си в беда.

Той бе постигнал целта си. Заедно с Никита бяха премахнали Капитана, след това си бе разчистил сметките с Бичмето. А на следващия ден се яви пред момчетата ни лук ял, ни лук мирисал. Така и така, казва, отсега нататък ние с Бичмето ще командваме парада. А къде е, между другото, Бичмето? Много убедително, Витал се престори на много учуден. Никой не се усети, че има нещо гнило.

В групировката го уважаваха и имаше за какво. Докато момчетата се ориентират в обстановката, той вече ги беше притиснал сурово и решително с тежестта на авторитета си. Набързо стегна юздите на всеки поотделно и им разясни как трябва да живеят занапред и какво трябва да правят, за да заслужат доверието му.

Общо взето, Витал окончателно затвърди властовите си позиции и още същия ден с десетина бойци направиха груб рекет на един сериозен бизнесмен, който се опитваше да се измъкне от закрилата им. Капитана не бе имал време да се заеме с него, но Витал не остави работата така. Бизнесменът беше наказан сурово, направо го съсипаха и го одраха със солидна такса за половин година напред. За негова сметка Витал напълни общата каса и още повече затвърди авторитета си.

С времето работата стана още по-сериозна. За няколко дни с тежката си властна ръка той успя да въведе ред и да стабилизира групировката. Стегна дисциплината. Но използваше не само метода на тоягата, а и на моркова. Вдигна заплатите на биячите и им увеличи надбавките, на бригадирите добави голям процент от оборота. Угоди на всички.

През първите няколко дни Никита беше неотлъчно с него в качеството си на личен телохранител, но скоро беше избутан от същите онези напомпени бабаити, които по-рано пазеха Капитана и които замалко не светиха маслото на самия Витал. Но Никита запази мястото си при него като съветник. Само че той като че ли нямаше особена нужда от съветите му и с всеки изминал ден се отчуждаваше все повече.

Впрочем, това положение устройваше и Никита. Самият той също беше започнал да се отдалечава от Витал и даже щеше да е много щастлив, ако може да се прости с него завинаги. Да, ама не, Витал никога не го забравяше и винаги го държеше под око. Все пак имаше нужда от него.

— Как си с парите? — попита го Витал.

За последния месец това беше първият случай, когато се заинтересува от материалното му състояние.

— Абе имам малко. И колата не ме е оставила още.

Витал не го натоварваше особено. Затова Никита имаше много свободно време и безгрижно си живееше живота. Нае си апартамент, срещаше се с Лена. И караше същата онази тойота. Така и не успяха да я използват в нито една от акциите.

— Колко е това „малко“?

— Ами около хилядарка ще се намери.

— Направо си без пари! Извинявай, брато, съвсем съм се отплеснал. Ама тази работа ми взе душата. Нали ме разбираш, и това да свършиш, и онова…

— Разбирам те напълно.

— На всички момчета дадох мангизи, всички са доволни. Тях не ги забравих. А ти си ми дясната ръка… За себе си забравих, за теб също… Но сега нещата потръгнаха на добре. Пазарът е проучен, проблеми няма. Сега може да помислим и за себе си. Мисля си дали да не отскочим до Канарските острови с теб, а? Ще си вземеш гаджето, аз също ще намеря кой да дойде с мен. Ще си починем, ще се отпуснем малко. Представяш ли си колко гот ще бъде да скитаме по златните дюни, да си правим кефа с разни мацки и да не мислим за никакви проблеми! — Витал замечтано вдигна очи нагоре.

— Представям си.

— Ами чудесно! Ще уредя нещата със задграничните паспорти, с визите и всички други подробности. Мисля да заминем някъде след около седмица.

— Толкова скоро?

— Че защо да отлагаме нещата, братле? А засега ще ти дам малко джобни.

Отиде до сейфа, извади пачка с пари, пристегната с ластик, и я хвърли на масата пред Никита.

— Тук са пет бона в зелено. Каквото искаш, това ги прави. Твои са.

— Е, благодаря ти, братле!

Никита не беше идиот да се откаже парите.

— Не, брато, аз ти благодаря. Не знам къде щях да съм сега и какво щях да правя, ако не беше ти. Можеше отдавна да съм станал храна за червеите.

Така беше, наистина. Затова можеше и да е малко по-щедър. Да му даде не пет, а петдесет хиляди долара.

— Е, време е да тръгвам — каза Никита. — Чакат ме.

— Ами да, разбира се! Чух, че гаджето ти било страшно готино! — с разбиране се усмихна Витал. — При нея ли мислиш да ми избягаш?

— Че кой може да ти избяга на теб? — на шега каза Никита.

— Прав си, братле! От мен не можеш да избягаш. — Витал изведнъж стана сериозен. — Знам, братле, че ти е писнало от всичко това и искаш да се махнеш от бизнеса. Но няма да стане. Ти си с мен. И няма да се измъкнеш от мен.

— Мислиш ли? — попита Никита, като се стараеше да се държи невъзмутимо.

— Не просто мисля, аз знам! — твърдо каза Витал. Но веднага смекчи малко тона: — Е, не се нерви, брато! Да не ти е зле при мен? Ето, пари ти давам. На Канарите ще си починем заедно. Не ти давам зор за нищо. Какво не ти харесва?

— Искам да се захвана с нещо сериозно.

— С какво по-точно?

— Да започна собствен бизнес.

— Какъв?

— Ами например да си отворя едно магазинче.

— Че какъв е проблемът? За такова нещо винаги ще ти дам пари. Искаш ли да си направим на партия нощен клуб? Между другото дойде ми една идейка…

— Може да пробваме.

— Ами чудесно! Ако успееш да се справиш, ще ти дам да въртиш целия ни легален бизнес. Какво ще кажеш?

— Ами няма лошо.

— Хайде, утре ще си поговорим за това. А сега можеш да си починеш. Ще се видим довечера.

— Защо довечера?

— Аз какво, не ти ли казах?

— Нищо не си ми казвал.

— Съвсем съм изкуфял вече — леко се чукна по главата Витал. — Довечера имаме нещо като парти.

— Събираш момчетата ли?

— Не бе, момчетата… Макар че и те ще са там. Дойде ми една идейка… Накратко казано, искам да събера всичките ни бизнесмени накуп. Всичко ще бъде, един вид, официално. Цветя, шампанско, музика… костюми, вратовръзки, мадами с вечерни рокли…

— За какво ти е пък това?

— Ами, мисля си, значи, че времената се променят. Нещата се уталожват вече, всичко постепенно се нормализира. Балъците вече не са съвсем балъци. Започват да си показват зъбите, а и станаха по-умни. Грубият рекет вече е отживелица. Спор няма, че гърбът трябва да е стабилен, но трябва меко да си постелим, за да спим добре. Че ще вземаме процент от балъците, ще вземаме. Но трябва да им подсигурим, значи, максимално добри условия. С една дума, те трябва да виждат в мен не враг, а сигурен партньор. Разбираш ли ме?

— Да, щрака ти пипето — кимна одобрително Никита. — Само ми е интересно кой те научи на тия тънкости.

— За някои неща сам се сетих. Други ми подсказаха някои умни хора…

Умни хора, нова политика в отношенията с бизнесмените, парти… — за всичко това Никита научаваше последен. Явно Витал прекалено много го е дистанцирал от себе си. Изглежда, Никита не му бе толкова нужен вече. Ами да го беше пуснал да си върви, по-добре. Ама не, не иска.

Никита се чувстваше като кон в скафандър в скъпия двуреден костюм, с който се беше издокарал. Вратовръзката го стягаше, новите кожени обувки му убиваха на петите.

А пък някога носеше само костюми и не можеше да излезе от къщи без вратовръзка, а и обувките винаги са му били по мярка. А после изведнъж всичко се промени. Влезе в казармата, после няколко месеца го раздава мафиот и постоянно беше облечен с анцуг или широки дънки, с маратонки и кожено яке. Бандитският живот изобщо не му харесваше, но пък този тип дрехи му допадаха страшно. Беше свикнал с тях, а сега изведнъж трябваше да облече костюм и вратовръзка.

Но нищо, щеше да свикне. Трябваше да свикне.

Витал не му позволяваше да напусне групировката, но и не го натоварваше особено. Нито участваше в рекетьорските акции, нито в срещите за разчистване на сметки. Не го беше изпращал досега и на чистка. Сякаш усещаше, че Никита няма да се съгласи и може да побегне като развързано куче.

За сметка на това можеше да го натовари с бизнес ангажименти. Витал бе разбрал това днес. И ето, резултатът бе налице — той бе на партито, сред балъците бизнесмени. Вярно, чувстваше се малко неловко.

Докато, виж, Лена се чувстваше изцяло в свои води. Разкошната вечерна рокля й стоеше елегантно и съвършено естествено, а бижутата толкова й отиваха, сякаш бе родена с тях. На красивото й лице бе изписана аристократична снизходителност, погледът й беше прям и уверен. Но както и да се държеше, тя винаги беше в центъра на вниманието.

Бизнесмените се държаха доста сковано, чувстваха се неловко. Присъствието им на партито беше доброволно-принудително. Никой не ги беше домъкнал за ухото, но смееха ли да откажат поканата… Витал беше прекалено опасен… И за Никита някои от тях бяха чували. Но това не им пречеше да се възхищават на красотата на приятелката му. Без похотливи намеци, естествено. Че иначе Никита можеше да им потърси сметка. Когато се ръкуваше с тях, някои откровено му се подмазваха, но се усещаше, че нямат голям респект от него.

— Много си се издигнал, драги!

На Лена й харесваше, че се отнасят към Никита с уважение. Тя бе наясно с истинската причина, но това ни най-малко не я смущаваше.

Не я притесняваше и присъствието на хора, които знаеха много добре чия жена е. Кеша беше паднал толкова ниско в очите й, че тя го ползваше за изтривалка. Изневеряваше му с Никита вече съвсем открито — само дето не правеше любов с него в съпружеското ложе. Въпреки че и това се беше случило веднъж.

През последната седмица изобщо не се беше прибирала вкъщи. Оставаше само да си премести багажа при Никита и да подаде молба за развод.

— О! Ник! Ти ли си, брато! — Пред Никита изникна отнякъде доволната физиономия на Витал.

Бе надминал всички очаквания — не беше облечен в какво да е, а в истински смокинг. Но подобно облекло никак не му отиваше…

— Не те разбрах! — Никита нарочно се направи на ударен с мокър парцал. — Кой си ти?

— Абе ти добре ли си? — изкиска се Витал.

И закачливо го побутна с юмрук по корема. За какво се беше докарал в смокинг?!

— Аа, Витал, братле! — отвърна му Никита с леко потупване по рамото.

Честно казано, на него му беше все тая как изглежда отстрани. Ако го питаха, веднага би захвърлил някъде това сако.

— Не изглеждаш никак зле! — В знак на одобрение Витал издаде долната си устна напред.

— А пък ти съвсем си се издокарал.

— Много готина приятелка имаш! — Витал не просто погледна Лена, а направо я изпи с поглед. И даже като че ли започна да я съблича с очи. — Как се казваш, коте?

За човек, облечен в смокинг, това изказване звучеше доста грубо и не джентълменски, но за голям бос като него си беше съвсем в реда на нещата. Няма значение как ще попиташ, важното е да получиш отговор.

Но Лена не беше на същото мнение.

— Първо, не съм „коте“. Казвам се Елена.

Витал прие забележката. Прекалено много му се искаше да се прочуе като светски човек.

— Много си красива! — Направи й комплимент той.

Добре че не я нарече още „коза“ или „мацка“.

— Знам — малко надменно му се усмихна тя.

В същото време към Витал се приближи някакъв господин в скъп костюм, с елегантни очила. Веднага се усещаше високата класа.

— Здравейте, Виталий — с лек акцент каза той.

— О! Джеймс! Стари приятелю! — зарадва се Витал. — Колко е хубаво, че си се домъкнал!

— Как така съм се „домъкнал“? — учуди се той. — Дойдох с кола.

— „Домъкнал“ означава „дошъл“ — поясни Никита. — В нашия език също има жаргон.

— А вие знаете ли нашия език? — подкачи го американецът.

Оказа се, че не е чак толкова наивен, колкото изглежда на пръв поглед.

— Да, около десетина години съм учил езика ви. Само че, както виждате, говоря класически английски.

Американецът го погледна учудено, а Витал направо щеше да си глътне езика. Реагираха така, защото Никита изрече абсолютно правилно фразата на чуждия език.

— О! В Русия не се срещат на всяка крачка хора, които знаят така добре английски — на родния си език каза Джеймс.

— Не би било зле да имах и вашия бруклински акцент.

— Окей! Много ме впечатлихте, младежо. Да не сте бизнесмен?

— Не. Аз съм гангстер. — Върху лицето на Никита се изписа обаятелна усмивка. — Най-обикновен гангстер.

— От мафията? — ококори се изплашено американецът и хвърли поглед към Витал, сякаш обръщайки се към него за помощ.

От всичко казано Витал разбра само две думи — „гангстер“ и „мафия“. Това му стигаше.

— Не се притеснявай, Джеймс — покровителствено потупа той американеца по рамото. — С мафията нямаме никакви проблеми. Нали така, Ник?

Тайничко намигна на приятеля си — един вид, извинявай, братле, но нали разбираш, той е от балъците и трябва да го прекараме, а как — сети се сам!

Никита интуитивно избра правилната линия на поведение.

— По принцип уреждаме проблемите за петдесет процента от печалбата — на руски каза Никита и очите му припламнаха заплашително. — Но ние с Витал сме като братя и затова на него му е позволено да не си плаща. Така че, Джеймс, по-добър партньор от Виталий няма да намерите. — Той се усмихна на американеца с хищната усмивка на Дон Корлеоне. Точно навреме се сети за една сцена от филма „Кръстникът“. — Въпреки че имаш и друг избор. И този избор съм аз!

Срещу американеца сякаш стоеше самият Ал Капоне и той явно се притесни. Премести изплашен поглед от Никита към Витал, сякаш искаше да му каже „защити ме“.

— Не, няма да стане! — решително заяви Витал. — Между нас с Джеймс вече всичко е уредено. Демек, всичко е на шест…

— Искаш да кажеш, че между вас с господин американеца има споразумение? — делово попита Никита.

— Ами да, споразумение. Почти е постигнато.

— Почти? — намръщи се Никита. — Или е постигнато.

— Да, да — побърза да отговори американецът. — Споразумяхме се…

— Е, щом е така, няма какво да кажа.

Този път на устните на Никита заигра лъчезарна холивудска усмивка. Джеймс тъкмо се поразведри малко, но Витал го довърши:

— Джеймс, ако нямаш нищо против, утре ще наминем при теб с Ник. Ще си поговорим по работа. Или по-добре без Ник?

Последва дълга напрегната пауза. Американецът го погледна с молещи очи: „Бъди приятел, отърви ме от тази мутра!“.

— Добре де, Джеймс, ще дойда сам.

— Ще те чакам!

Онзи побърза да се сбогува.

— Ник, ама ти си бил голяма работа! — В очите на Витал се четеше възхищение. — Не знаех, че плямпаш така английски!

— Майстор Тричко може всичко — скромно сведе очи Никита.

— Хубаво го прекарахме тоя балък от Щатите. Уцели точно в десетката. Яката го наплаши.

— Кой е той всъщност?

— Абе има бизнес в Русия. И то доста голям. Случайно попаднах на него. Пуснах му мухата, че съм бизнесмен. И веднага му дадох оферта за съвместна дейност. Той, не че имаше нещо против, но не се и съгласи. Но ти го изигра много добре. Вече е мой…

— Не знае ли кой си?

— Ами не съм му казвал. А как е попаднал на партито, не знам. Сигурно някой от бизнесмените го е поканил.

— Този частник ще те изпорти, да знаеш.

— Има ли значение?

Личеше си, че Витал няма особено желание да посвещава Никита в личните си бизнес дела. Даже не му каза с какво по-точно се занимава Джеймс.

— Слушай, Лена, да не сме те отегчили? — подхвърли Витал.

— Не, на мен тук всичко ми е интересно — меланхолично се усмихна тя.

— Ами, голяма скука е. Страшна скука! Вие купонясвайте, аз ще дойда след малко. Трябва да си полафя с някои хора. А след това съм изцяло на ваше разположение.

— Ще направиш ли обръщение към бизнесмените?

— Как така обръщение?

— Ами, в смисъл… ще дръпнеш ли една реч?

— Аа… Не, няма да дърпам никаква реч. Притрябвало ми е. Имам си мои хора тука. Те ще си поговорят с когото трябва и както трябва.

Виж ти, Витал си имал даже хора по бизнес частта. А Никита си нямаше и представа за това. Освен всичко друго той очевидно не спадаше към тези „мои“ хора. А беше изкарал два курса в „Плехановския“, знаеше английски, пипето му сечеше…

Или може би просто още не му бе дошло времето?

— С една дума, предлагам после да се изнесем при мен. Ще поседим, ще си побъбрим, ще си пийнем…

— За какво ще си бъбрим? — попита Никита.

— Е, как за какво, братле? Ще си припомним хубавото старо време.

Че имаше какво да си припомнят, имаше, помисли си Никита. Но в момента много повече го вълнуваше бъдещето.

По време на партито Витал беше сам, без приятелка. Тя се появи малко по-късно, когато вече беше време да си тръгват. Беше изкуствена блондинка с красиво лице и увиснало дупе. Никита не беше особено впечатлен от нея.

— Какво стана с Албина? — попита той Витал, когато останаха насаме.

— Ами, да ти кажа, всичко е наред. Честичко наминавам при нея. Готина мадама. И много предана — с особено уважение отбеляза той. — Даже я оправям от време на време. Да не се заглежда много настрани.

— Ти да не ревнуваш? — не се сдържа да не го пита Никита.

Витал като че ли се притесни. Погледна го така, сякаш се беше изпуснал, без да иска. И веднага замаза положението с изкуствена усмивка.

— Помниш ли какви лудории правихме с нея?

— Да бе… Тя май имаше някакви проблеми по едно време…

— Имаше, но вече няма. Някакви говеда я бяха рекетирали.

— Вече не я ли рекетират?

— Ти луд ли си, отдавна сме ги наврели в миша дупка.

Витал не позволи на Никита да се качи в тойотата.

— Ще се повозиш в моята таратайка малко — каза му.

Никита и Лена нямаха друг избор, освен да се качат в разкошния ролс-ройс.

— Преди май нямаше такава бричка — каза Никита.

— Ама вече имам! — гордо вирна нос Витал и кой знае защо погледна Лена.

Но тя не го забеляза. Беше се замислила за нещо свое си. Може пък да не й се ходеше никъде. Най-вероятно беше така.

Триетажната къща в района на Рубльовското шосе можеше да смая всеки с великолепието си. На Никита направо му спря дъхът, когато влезе в тези истински царски палати. Къщата бе потресаващо съчетание между европейски дизайн и източна пищност. Сякаш бяха попаднали в двореца на някой съвременен кувейтски шейх.

Лена беше във възторг и безспир възклицаваше възхитено. Дори, както му се стори на Никита, погледна със завист приятелката на Витал.

— Добре де, за ролс-ройса как да е. Но кога успя да се обзаведеш с такива палати? — попита Никита.

Той си припомни разговора им по-рано днес. Един вид, от работа бил забравил за себе си. Да, ама не, за Никита беше забравил, а за себе си, миличкият, се беше погрижил добре.

— Готино палатче, нали? — Витал се чувстваше най-малкото като испанския крал.

— Ами, да ти кажа, не прилича на обор.

— Жалко само, че не е съвсем моя къщурката. Заех я от един бизнесмен за временно ползване.

Това признание не свали невидимата корона от главата му, тя даже не се разклати.

— Богат бизнесмен.

— Меко казано богат. Общо взето, засега живея тук. Но вече започнах да строя собствена къща. Абсолютно същата, но малко по-хубава.

Никита, кой знае защо, си помисли, че Витал ще му вдъхне малко надежда — демек, не се притеснявай и ти ще имаш скоро такава къща, може би няма да е чак толкова луксозна, но…

Ала той си замълча. За сметка на това погледна Лена — страшно му се искаше да я впечатли.

Разговорът на масата някак не вървеше. Витал нямаше намерение да споменава миналото им в присъствието на жени, прекалено много компрометиращи факти имаше в него. А и нямаше особено желание да си спомня. И за бъдещите му планове не му се говореше. Само дето спомена личното си благосъстояние — каза, че щял да си купува вила в Испания и че една яхта за около милион долара нямало да му дойде зле.

И през цялото време хвърляше погледи към Лена — демек, виж ме какъв съм тежкар!

И успя да постигне целта си. Лена се прибра доста развълнувана. И още преди да свали връхните си дрехи, се нахвърли върху Никита.

— Този твой Витал не може да ти стъпи и на малкия пръст — заяви тя. — Но погледни само как живее! Кара ролс-ройс, кралицата на колите. А къщата му, изобщо не е за приказване! Че слугите му са повече от квадратурата на апартамента ти. А и апартаментът не е твой.

— И аз ще имам такава къща — отговори уверено Никита. — И яхта. Абе каква ти яхта, ще си купя направо море. Ако щеш, и океан.

— Стига с тези шегички.

— Не се шегувам. Честно казано, мисля да се заема с нещо сериозно. Днес говорихме с Витал. Искаме да отворим нощен клуб. Или даже банка. А после ще видим.

— Банка ли? — с недоверие го погледна Лена.

За банка не бяха говорили, но Бичмето го бе споменал в нощта, която се оказа последна за него. Той искаше да отвори банка в съдружие с някакви сериозни хора. Сигурно Витал е използвал неговата идея.

— А ти какво си мислиш, че все на това дередже ще си остана, така ли? — с лекомислена гордост се изпъчи той.

— Не знам… — Лена започна да се успокоява.

— Бъди сигурна, че ще се оправя. Скоро ще заживеем бейски.

— И ще си имам собствено порше?

Кеша й беше купил кола, нова лада деветка. Но това не й стигаше. По принцип беше трудно да й се угоди за каквото и да било.

— Не… Ще имаш три поршета. Червено, синьо и зелено. Като трите презерватива в кутийката.

— Какво ми намекваш?

— Не ти намеквам, а ти го казвам директно! Отдавна трябваше да те опъна, за да не говориш много-много.

Не звучеше никак джентълменски, но Никита не беше джентълмен. Преди беше бандит, а сега… Точно в това беше проблемът — не знаеше какъв е в момента.

От два дни Никита правеше отчаяни опити да се види с Витал. Онзи постоянно имаше някакви срещи, бизнес разговори, човек не може да го свари на място. Беше изцяло погълнат от бизнеса си — легален и нелегален. Съвсем бе забравил за Никита. Нито се интересуваше как е, нито какво прави.

Чак към края на втория ден успя да го хване в крачка. Той го прие в кабинета си в офиса, наследен от Капитана и Бичмето.

— Как я караш, Ник? — Като че ли се зарадва на срещата им, но в същото време излъчваше студенина. — Някакви проблеми ли имаш?

— Ами не, искам да поговорим.

Без да чака покана, Никита се настани в едно широко кресло. Не се чувстваше като човек, дошъл да моли за нещо. Поне засега.

— Виж ти… Казаха, че си ме търсил.

— Търсих те, но теб все те няма.

— Извини ме, но съм постоянно зает. Ти не ми помагаш и се налага да се оправям сам.

— Ами ти не си ме и молил.

— Нима?

— Нали искаше да отворим нощен клуб заедно…

— Аа, нощен клуб… Да, да, имаше нещо такова. Да, да, вярно, че говорихме за това. Нощният клуб отпада.

— Защо?

— Нямам време за него сега.

— А по-натам?

— За по-натам не знам. Може пак да възникнат някакви проблеми.

— В момента имаш някакви проблеми, така ли?

— Ами, защо, мислиш, съм целият само нерви? Абе с едно говедо си имам ядове. Ами, с една дума… Общо взето, трябва да свършим една работа…

— Каква работа?

— Ами отворихме тука едно магазинче…

— Кои го отворихте?

— Ами аз го отворих. И не щеш ли, нападна ни нечия чужда групировка. Давай, казват, цакай си.

— Ти? Да си цакаш? Тия какво, да не те мислят за някакъв балък?

— Да бе, и аз това им казвам. Викам им, къде сте тръгнали бе, момчета! Че аз си имам сума ти бригади. Къде се бутате! А те викат — на наша територия си тук и си бизнесмен. Не ни дреме, че имаш групировка. Гле’й ги нахалниците, значи!

— Да, вярно, че са изнаглели момчетата… Заради някакво си мижаво магазинче така да те нападнат.

— Че те направо си ми нарочиха среща. Намина един от големите им босове. И казва, значи, дай да си разчистваме сметките. Направо не е за вярване, според правилата трябвало да си цакам на тези говеда. Един вид, моята собствена групировка не важи. Представяш ли си? А пък сградата е на ключово място, в самия център на града. Само трябва да се удари едно ремонтче, да се сложи ламинатче, мраморче. Мазето може без проблеми да се направи на хранилище. Кабинетчето също не е малко, около тридесет квадрата. Ще се оборудва с компютри, факсове-максове. И в приеманата може да се сложи една готина ретутка… Разбираш ли ме, братле, всичко може да се направи супер!

— Чакай малко, какъв кабинет от тридесет квадрата, каква ретутка? Нещо не мога да схвана. Нали говореше за магазинче.

Витал го погледна някак отвлечено, все едно току-що бе паднал от небето.

— Какъв магазин?!? Аа… магазинът… И магазин ще има.

Явно съвсем се омота в лъжи. Искаше да замаже очите на Никита, обаче се оплете като пате в калчище. Изпусна се, без да иска.

— Дали е магазинче, или нещо друго, това няма значение! — каза накрая и угрижено смръщи чело. — Но виж, на говедата трябва да им дадем един урок. Да не се ежат много занапред.

— Какво си намислил?

— Абе, такова… Мислех си да… С една дума, трябва да им организираме една пукотевица с автомати.

— Витал, че това си е жива чистка!

— Не бе, човек, каква ти чистка? Всичко съм обмислил вече. Тези говеда киснат по цял ден в едно кафене. Ще им пратим няколко момчета да направят пукотевицата. Само че патроните ще са гумени. Че няма да убият никого, няма, но поне ще ги сплашат малко.

— Абе те хубаво ще ги сплашат. Но защо ми ги говориш на мен тия работи?

— Ами, помислих си, защо пък ние с теб да не я свършим тази работа?

— Ние двамата?

— Че какво, няма ли да се справим?

— Абе не че няма…

— Ами супер тогава! — оживи се Витал. И веднага добави, сякаш с досада: — По принцип не е за мен тая работа, но ще ти помогна.

— Значи всичко трябва да свърша сам, така ли?

— Абе не, глупости говориш! Ще ти дам едно момче за подкрепа. Готино момче. Много добре пуца с автомат. Само че е малко зелен. Но в комбина с теб ще се справи.

— Значи ми предлагаш аз да свърша работата? — замислено каза Никита.

Да, не беше очаквал подобно нещо от Витал. Искаше да му продаде магаре за кон. Поне да беше изиграл малко по-убедително фалшивите си карти. Поне да беше вложил малко повече старание в това. Да, изобщо не се стараеше, направо му се подиграваше в лицето. Явно го смяташе за пълен глупак.

— Ами да… Десет хилядарки в зелено ще ти цакам за това, няма проблем.

— Честно казано, бях дошъл да говоря с теб за нещо съвсем друго.

— Аа, за нощния клуб…

— Ами не, поне за обикновен магазин.

— Аа, магазинче, значи… Ще имаш магазинче. Ще уредя всичко.

— А, не, братле. От твоето „после“ ми дойде до гуша вече! — горчиво се усмихна Никита и стана да си върви. — Баламосваш ме тука и чакаш да ти се вържа! Демек навий се, братле… Аз да не съм ти някакво момче за всичко! — Никита се обърна към вратата.

— Ей, чакай малко!

Витал скочи от мястото си, настигна Никита и го хвана за раменете. Накара го отново да седне на мястото си.

— Добре де, братле, извинявай, ако съм те обидил! Съвсем съм се шашнал нещо, чарковете ми са се разместили… Дай да му ударим по едно коняче, а?

— Честно казано, бързам. Чакат ме.

— Лена ли?

— Че кой друг.

— Даа, мадамата ти е супер. По-готина е даже от Нели.

— Нели беше курва. А освен това…

Освен това Витал я бе убил. Възможно ли е да убие и Лена? Никита неволно потрепери само при мисълта за това.

— Да, така е, братле, не може да става и дума за сравнение. Хайде да пийнем по един коняк! За помирението!

— По-добре по една водка.

— Хубаво!

Витал извади от барчето бутилка „Смирноф“. Махна капачката и наля по водна чаша.

— Нали знаеш, не сипвам по два пръста. Само до горе. Ами хайде, да пием за успеха!

Никита не разбра за какъв успех говори, но изпи чашата до дъно.

— С една дума, забрави за разговора ни за автоматите — каза Витал. — Пробвах те само дали струваш още.

— Значи вече не струвам — усмихна се ехидно Никита.

— Добре де, не се впрягай толкова. Разбрах те вече що за човек си. Нещо не те кефи да си гангстер.

— Че защо? Ако съм например само по бизнес частта…

— Да, така си е, бизнес частта не е като да светиш маслото на помиярите. За това си трябва пипе.

— Аз мисля, че с това нямам никакви проблеми.

— Ами по принцип е така, пипето ти сече. А освен това си завършил три курса в икономическия… Знаеш английски… Между другото, и с американци имаме контакти.

Последва дълга напрегната пауза. Витал явно нямаше голямо желание да посвещава Никита в личния си бизнес и още повече да го въвлича в него.

— Доколкото знам, нямаш проблеми с преводачите — саркастично се усмихна Никита.

— Ами, честно казано, предостатъчно са ми — хвана се за думите му Витал.

Само че той като че ли не долови тъжната ирония в думите на доскорошния си съратник.

— Значи не съм ти нужен…

— Не е така — нерешително каза Витал. — По принцип ми трябваш.

— Не се притеснявай, не се бутам да ти стана помощник. Твоите хора ти стигат. — Акцентира върху думата „твоите“. Демек онези са негови хора, а той сякаш е чужд.

Но Витал се престори, че не разбра намека.

— Накратко, братле, първо реши какво по-точно искаш: магазин или кръчма. А после ми се обади. Ще те свържа с един спец. Ще ти даде добър съвет как да не изгориш… Общо взето, ще се справиш.

— А пари откъде? Имам проблем с началния капитал.

— Абе пари ще ти дам.

— Значи ще бъда независим?

— Да, независим. Мисля, че точно към това се стремиш?

— Ами, общо взето, да.

— Но въпреки всичко ще те наглеждам. Закрилата нали ще е моя.

„Закрилата не ме плаши“, помисли си Никита. Важното е да не те стискат за врата и да ти тикат лицето в калта. Та нали само преди малко Витал се опита да го направи. На него му се струва лесна работа — грабвай автомата и стреляй. Сякаш Никита не знае къде зимуват раците.

— Между другото, готов ли си да се разходим до Канарите? — подхвърли Витал, сякаш пита нещо маловажно.

— Още ли е в сила предложението?

— А ти как мислиш!

— Значи заминаваме — вяло повдигна рамене Никита.

Никита седеше пред телевизора, зяпнал смаяно симпатичната репортерка на екрана. С доста иронична усмивка, тя разказваше за престрелка в някакъв ресторант.

Двама неизвестни нахлули посред бял ден с маски и автомати. Вниманието им било насочено към група авторитетни личности. Никита първо реши, че не е чул добре, но момичето каза точно това — „авторитетни личности“. Открили пряк огън по тях, но с гумени куршуми. Всички били изпонатъртени. Но за щастие нямало убити. За сметка на това пострадали самите „гумени“ килъри — единият бил убит, а другият ранен. Раненият успял да избяга.

Ето каква каша бе станала. И Витал я бе забъркал. А гласеше Никита за ролята на единия килър. Сякаш е знаел много добре, че някой от двамата ще бъде убит. Дали не е целял точно това?

— Никита, излизам! — чу се гласът на Лена.

Отиваше сама някъде. Но в момента Никита изобщо не се интересуваше от това. Обмисляше току-що получената информация. Налегнаха го тежки мисли. Много тежки. Сякаш камък му тежеше на сърцето.

Вече бяха минали три дни, откакто беше казал на Витал, че иска да отвори кафене. Той го бе уверил, че всичко ще се уреди за един ден, но до момента нямаше отговор от него. Сякаш беше изчезнал.

А на следващата сутринта бе полетът им до Канарите. С паспортите всичко беше уредено, с билетите — също. Витал щеше да пътува с блондинката си, а Никита с Лена. Странно защо нямаше никакви новини от него. Може пък да се е отказал от пътуването?

Никита се надигна от креслото и като сомнамбул затътри крака към шкафа за дрехи, облече се и излезе. Тойотата го чакаше пред входа. Някак разсеяно седна в колата, запали двигателя и пое към офиса на Витал.

Но не го намери. Нямаше го и в любимия му ресторант. Никита реши да не ходи до дома му. Нямаше да го открие и там. Явно не му бе до почивки сега. Бе затрупан с работа. Историята с престрелката беше прекалено сериозна.

Никита тръгна към къщи. Не беше в кой знае какво настроение. Имаше усещането, че някъде далече вече са се събрали буреносни облаци и бурята наближава. Нещо не му харесваше Витал напоследък. Ама изобщо не му харесваше. Даже и мисълта за него криеше опасност.

Спряха го на първия полицейски патрул.

— Старши лейтенант Серьогин — представи се катаджията. — Документите за проверка.

Никита му подаде мудно книжката си и документите на колата.

— Някакво нарушение ли направих, шефе? — още по-вяло попита той.

— Имате ли аптечка?

— Трябва да имам.

— Пожарогасител?

— Иска ли питане.

— Употребили ли сте алкохол?

— Какви ги приказвате, шефе!

— Значи сте пили, преди да седнете зад волана — усмихна се иронично старшината.

— Ама нали ви казвам, капчица не съм пийвал!

— Добре де, ще видим тая работа. Елате с мен, гражданино.

— Къде?

— Да дадете проба за алкохол, ето къде! Е, докога ще ви чакам!

— Мамка му!

Никита с голямо нежелание слезе от колата и тръгна към караулката. Но не му позволиха да влезе вътре.

— Елате насам, ако обичате — каза катаджията, показвайки му една червена лада седмица, паркирана наблизо.

— Тук ли ще дам проба?

— Тук! — кимна му старшината и изчезна нанякъде.

Никита с неохота седна в колата. Зад волана седеше цивилно облечен мъж и гледаше някъде през прозореца.

— Е, казвай, шефе, къде трябва да духам?

— Ами където искаш…

Мъжът се обърна с лице към него. Никита веднага го позна.

— Е, здравей, бандит такъв! — каза той, забавлявайки се с неговото стъписване.

— Здравей, Игор. Само че не съм бандит.

— А какъв си?

— Честно ли?

— Е, честно…

— Ами знам ли и аз какъв съм.

— Девета дупка на кавала.

— Да бе, нещо от сорта.

— Вярвам ти. Защото съм в час с всичките ти истории. — Гласът му изведнъж стана строг и твърд.

— И какво знаеш? — застана нащрек Никита.

— Ами всичко. Даже повече от теб. Но ми се прииска да чуя какво ще ми кажеш ти.

— И какво по-точно те интересува?

— Ами това как ти и бригадирът ти първо видяхте сметката на три мутри на Капитана. След това още дванадесет юнаци очистихте. Накрая и до самия Капитана се добрахте. А за десерт пратихте на оня свят Бичмето и компания. — Светлов го гледаше с непоколебим хипнотичен поглед.

За момент Никита се почувства като джудже в краката на великан, но моментално се взе в ръце. Ченгетата не знаеха нищо със сигурност, имаха само предположения и догадки. А да провокират хората, това го могат много добре.

— Ти май ме бъркаш с някого — озадачено се ококори насреща му Никита. А може и Артьом да се е разприказвал. Но Капитана и Бичмето ги ликвидираха, след като Артьом го затвориха.

— Ами не, братле, с никого не те бъркам…

— Бъркаш ме, казвам ти.

— Може би искаш да ти дам доказателства?

— Вземаш ме на подбив, ченге. Ако имаше доказателства, сега щяхме да си приказваме на съвсем друго място.

— Кой знае, кой знае… Закоравял си, Никита, обиграл си се вече. Същинска мутра си станал…

— Пак ме бъркаш с някого.

— А, да, извинявай… Мутра е твоят Витал. Нали накрая той се изкачи на върха. А теб те хвърли в краката си и сега те ползва вместо парцал…

— Слушай, Игор, мога и да не се съобразя с това, че си ченге — заплашително се наежи Никита.

— Ау че ме изплаши… Добре де, вземам си думите назад. Не те ползва за изтривалка Витал, не те ползва. Но имаше намерения… Но ти, юнако, навреме се отказа. Отказа се, казвам…

— От какво?

— Ами нали те навиваше Витал да свършиш една работа. Да светиш маслото на няколко авторитетни личности с автомат…

Никита направо изтръпна целият. Откъде знае Светлов за всичко това?

— Няма нужда да си блъскаш главата — сякаш прочете мислите му Игор. — Ще ти кажа под секрет само, че в момента го проучваме твоя Витал… И нищо не може да ни убегне.

— Защо ми го казваш това?

— Ами нарочно… Пътищата ви с този Витал се разминават… Отдавна вече знам що за човек си, Никита. Печен си, можеш да стреляш, да убиваш… Но си слабохарактерен.

— Аз ли?

— Ами ти! Не си възхитен от гангстерския живот…

— Не съм…

— Но продължаваш да живееш по този начин. И всичките ти опити да се измъкнеш от калта си остават само опити и нищо друго. Безуспешни опити.

— Може и така да е — не възрази Никита.

По принцип Светлов беше прав.

— Струва ми се, че беше решил да се захванеш с някакъв бизнес. Да се махнеш от криминалния свят.

— И колкото по-надалеч, толкова по-добре — кимна Никита.

— И Витал като че ли не те спира.

— Не ме спира. Но при всички случаи пак ще ме държи под контрол.

— Няма да те държи. Пуска те той тебе. Завинаги те пуска. Но не да влезеш в бизнеса… а знаеш ли къде?

— Къде?

— В гроба.

Сърцето на Никита направо се сви от страх, той изтръпна целият.

— Къде?

— Знаеш къде… Само не ми казвай, че не си се досещал. Не му трябваш ти на Витал. Много добре знаеш, че е така. Но не иска да те пуска, защото знаеш прекалено много неща.

— И какво знам?

— Това, което знаеше и Артьом. Дори повече от него.

— Че какво общо има Артьом?

— Ами това, че вече не е сред живите.

— Не те разбрах нещо.

— Обеси се. Вчера вечерта. В килията. С кърпата си. А нали знаеш как се бесят с кърпа. Знаеш, че не може да стане без чужда помощ.

— Искаш да кажеш…

— Да, Никита, това искам да кажа. Убили са го Артьом.

— Но кой?

— Витал го е убил. Не със собствените си ръце, разбира се. Не е трудно да се разбере какъв е бил мотивът за убийството. Витал гледа да се отърве от свидетелите. Сега е твой ред.

— Какво значи мой ред, да се отърва от свидетелите ли?

Светлов се вгледа внимателно в очите му и се подсмихна иронично.

— По принцип, исках да кажа, че ти си следващият в черния списък на Витал. Но нали и ти можеш да си направиш такъв черен списък. В който ще има само един човек. И няма да има нужда да наемаш убиец за това.

— Това някакъв намек ли е?

— И дума да не става! На Григориев ще му намерим цаката. Рано или късно. Но ако ни помогнеш ти, по-рано.

— А това вече не е намек. Направо си е предложение за сътрудничество — саркастично се усмихна Никита.

— Ако си говорим откровено, с удоволствие бих приел сътрудничеството ти. Но ти няма да се съгласиш. Имаш предразсъдъци.

— Принципи.

— Не, това са предразсъдъци. Или даже бих казал, чудатост. Честно казано, не е толкова лесно да се хване Григориев. Не се пъха на вълка в устата. Предпазлив е. И хората му в ресторанта са стреляли с гумени патрони, и то по краката. Разчистването на сметки е било заради някаква банка. В случая с Артьом той не е поел кой знае какъв риск. Знаел е, че работата ще се потули. Докато, виж, с теб нещата са по-сложни. Утре като че ли имаш намерение да пътуваш за Канарските острови?

Светлов знаеше и това.

— Да. Заедно с Витал.

— Витал няма да дойде. Нима не ти е казал вече?

— Не.

— Значи ще ти каже. Ще си намери някакъв повод. А теб няма да те разубеждава. Напротив, ще настоява да заминеш. Ще видиш…

— Е, какво пък, ще замина с Лена. Без Витал даже ще е по-добре.

— Само не си мисли, че Витал ще те остави без надзор. След теб ще замине негов човек. Забележи само, не с теб, а след теб. И ако трябва да бъдем по-точни, за да ти свали скалпа.

— Смяташ, че това е моето последно пътуване? — Никита се изплаши.

— Не смятам, сигурен съм. Нали ти казвам, Витал е много предпазлив. Не иска да те убива тук. Знае, че и без това вече е загазил до уши. А и момчетата от групировката няма да го разберат… Но ако умреш някъде на Канарите, а още повече при нещастен случай… С една дума, това е перфектният вариант.

— Значи на Канарите ще ме чака наемен убиец.

Страхът му не изчезна напълно, просто вече не го беше сковал така и се трансформира в инстинкт за самосъхранение. Никита изведнъж осъзна, че не се страхува от Витал, просто вижда в негово лице опасен съперник. Опасен, но с него могат да се сражават на равна нога.

Освен това Светлов можеше и да лъже. Защо трябваше да му вярва? Но събитията от последните дни го накараха да му повярва. Никита наистина не беше нужен на Витал. Само му беше в тежест. А освен това беше в течение на всичките му подвизи и бе опасен свидетел. Той можеше да го премахне и по-рано, но явно е решил да не рискува. Отложил е убийството за по-подходящо време. А най-подходящото време за това бе почивката на Канарите.

— Мислиш, че Витал не може да те убие ли? — попита Игор. — Може, и още как! Мутрите, те уж са като другите хора, могат да се държат и като нормални, завързват приятелски връзки помежду си, викат си „брато“ с повод и без повод. Но ако се вгледаш малко по-внимателно, не са хора, а паяци. И веднага щом останат насаме в затворено пространство, започват безчинствата. Това е като със синдрома на паяците, затворени в буркан. Вие с Витал уж сте приятели. Толкова общи неща от миналото ви свързват. Но при вас няма истинско приятелство, то е само привидно. Даже бих казал макет, който при силен вятър рухва веднага. А силният вятър вече е задухал, повярвай ми.

Никита не каза нищо, само кимна утвърдително. Да, вярваше на Светлов. Освен това Вовата… Витал го гръмна, без да му мигне окото. С лека ръка може да нареди да бъде ликвидиран и Никита.

— Общо взето, предупредил съм те. А ти прави каквото искаш. Можеш да предадеш Витал. Да дадеш показания срещу него. Все пак доста неща можеш да кажеш, нали така?

Никита кимна механично.

— Нямаме правителствена програма за защита на свидетелите. В Русия не е като в Америка. Но можем да направим нещо по този въпрос. Аз лично ще се заема. Ще си смениш фамилията, името, презимето. Даже и външния вид. Ще ти помогнем да си намериш апартамент в някой друг град.

— Стига толкова! — опомни се Никита. — Благодаря ти за предупреждението. Съжалявам, но никого няма да предам. Ако искаш, арестувай ме. Но никакви показания няма да дам. А и няма какво да кажа.

— Ни чул, ни видял, ни лук мирисал.

— И така може да се каже. Извинявай, Игор, не искам да стана доносник на ченгетата. А и с мутрите не искам да имам нищо общо. Край, отсега нататък ще бъда независим. А с Витал някак и сам ще се оправя, ще видиш.

— Ще видим. Ще видим и още как! — злорадо се усмихна Игор и се замисли за нещо.

— Е, какво, мога ли тръгвам вече? — попита Никита.

Светлов не му отговори, беше дълбоко замислен.

— Е, да си тръгвам ли?

Отново не му отговори.

— Време е да вървя.

Чак сега Игор го чу.

— А, да, върви, върви… Само гледай да не съжаляваш после, че си отказал помощта ми.

— Няма да съжалявам.

Никита се качи в тойотата си и се включи в потока от коли. Чувстваше се така, сякаш някаква желязна ръка беше сграбчила здраво сърцето му. Прекалено страшно беше това, което Светлов му наговори току-що.

Артьом убит. В затвора. Сега искат да убият и него. Но не тук, в Русия, а на Канарите.

А може пък всичко да е пълна лъжа. Може Светлов нарочно да го плаши. Най-малкото, за да го склони към сътрудничество, а после да организира съдебен процес срещу Витал и да го изтипоса като главен свидетел на обвинението. Всичко беше възможно.

Колкото повече наближаваше към дома си, толкова по-леко му ставаше на душата и толкова повече се засилваше недоверието му към Светлов.

Никита остави колата в двора и тръгна към входа си.

— Ей, чакай малко! — чу зад гърба си познат глас.

Обърна се и видя бяло волво. До него стоеше Кеша. Един такъв наперен. Облечен в анцуг, кожено яке, а зад него застанали трима бабаити. Също с кожени якенца, със златни ланци. Изглеждаха доста внушително. Но това беше само на пръв поглед. А ако се вгледаш малко внимателно в тях, си личи, че са само някакви мухльовци, надувки. Не са способни на нещо по-сериозно.

— Кеша, дявол да те вземе! Какво правиш тук? — снизходително му се усмихна Никита.

— Ами трябва да се разберем за някои неща…

— Ти? С мен?

— Ами да…

— Заедно с тези ли? — с презрителна насмешка кимна Никита към спътниците му.

Ето, значи, какво било. Кеша е дошъл да го бие. Че и трима бабаити довлякъл със себе си. Ще си разчистват сметките заради Лена.

— Ами не — поклати отрицателно с глава Кеша. — Момчетата нямат нищо общо с това. Просто ей така дойдоха с мен.

— Един вид, дошли са да ни светят?

— И така може да се каже.

— Значи няма да ме биете?

— Не.

— Тогава смятайте, че сте извадили голям късмет. Защото отдавна вече не се бия.

— Какво?

— Стрелям. Директно в челото.

Никита говореше много убедително, а и външният му вид вдъхваше респект. Освен това направи жест, сякаш всеки момент ще пъхне ръка под якето и ще извади пистолет. Момчетата пребледняха като платно. А Кеша направо щеше да припадне от страх.

— Добре де, не се стягайте, момчета! — усмихна се до уши Никита. — Няма да ви светя маслото. Живейте. Тепърва има да ходите по мадами. Между другото, Кеша, намери ли си приятелка?

— Подиграваш ли ми се сега? — затрепери от нерви Кеша.

— Ами не! И без това знаеш, че Лена повече няма да се върне при теб.

Изведнъж Кеша стана напълно равнодушен. Престана да трепери. Лицето му поруменя леко, погледът му стана весел. Но всичко това в един миг беше заличено от злорадата му усмивка.

— А при теб ще се върне ли? — изгледа той някак доста подло Никита.

— Ами че тя вече сигурно си е вкъщи.

— Вкъщи. Само че не при теб. Лена е кучка. Но тя е моята кучка. Лена е мръсница. Но искам само нея.

Кеша започна да бръщолеви глупости. Лицето му стана на петна от злоба, устните му пребледняха. Още малко, и щеше да му излезе пяна на устата. Беше изпаднал в истерия. Никита знаеше много добър начин да го успокои, но Кеша беше прекалено далеч от него. Нямаше как да го стигне, освен ако не направи няколко крачки напред.

— Млъквай, изрод такъв! — изръмжа Никита. — Млъквай, че ще ти размажа физиономията на асфалта.

— Не, аз ще те размажа на асфалта.

— Какво каза? — Никита направи крачка.

— Аз няма да те ударя. Лена ще ти зашлеви плесницата.

— Шизофреник си ти! Трябва да се лекуваш!

— Виж първо какво ще ти покажа сега!

Кеша извади от джоба си някакъв плик. Приближи се до Никита и му го подаде.

— Ето, дръж!

Веднага щом пликът се оказа в ръцете му, Кеша отстъпи назад. Точно така, стой настрана, да не стане беля.

— Какво е това?

— Снимки. Погледни ги само. Ще паднеш на асфалта и ще си размажеш физиономията сам.

— Говори ми още!

Никита извади една снимка от плика. Щеше да си глътне езика. Лена стоеше чисто гола в доста неудобна поза, а зад нея се мяркаше самият той. На другата снимка го беше яхнала отгоре, а на третата той я обладаваше в класическа поза.

Явно Кеша беше наел частен детектив да следи похожденията на ненагледната му развратна женичка. Какво, къде, кога и с кого… Никита и Лена все още криеха връзката си. А излиза, че Кеша вече знае всичко.

— И за какво ми ги показваш, извратено копеле такова?

— Ами погледни и другите.

Никита присви равнодушно рамене. И продължи да преглежда снимките. Лена и той. Той и Лена. Лена и той. Лена и…

Лена стоеше до един много познат ролс-ройс. Един много познат тип й отваряше с една ръка вратата, а с другата я беше прегърнал през кръста. А този тип беше Витал.

На следващата снимка същият ролс-ройс беше хванат в момента, в който наближава портите на луксозната къща, от която Лена беше толкова възхитена. На третата — Лена и Витал влизат в къщата, ръката му обвива талията й…

— Това ли е всичко? — шашардисан попита Никита.

— Нали разбираш, моят човек нямаше възможност да се промъкне в самата къща. Там всичко се охранява строго. Но сигурно се сещаш какво може да са правили.

Кеша откровено се наслаждаваше на страданието му. А Никита наистина страдаше. Лена го беше предала. Беше го предала. Тя и Витал… И двамата го бяха унизили страшно.

— Кога… Кога са ги снимали?

— Вчера.

— Значи те днес…

— И днес… — кимна Кеша.

— Защо трябваше да ми ги показваш?

Никита усети как яростта се надига в гърдите му. Още малко и щеше да се нахвърли върху Кеша. И това можеше да завърши фатално.

— Исках да ти докажа, че не си най-големият тарикат. Има и по-големи от тебе. Ти провали живота ми! Сега някой друг ще провали твоя!

— Кеша… — прецеди през зъби Никита.

— Какво?

— Имаш точно пет секунди. Ако не се разкараш, ще…

Никита не поясни какви намерения има точно, но с цялото си поведение му показа, че няма да му се случи нищо добро.

Кеша веднага разбра намека и бързо скочи в колата си. Спътниците му го последваха. Но тръгвайки си, Кеша допусна малка грешница — от прозореца на колата показа рога на Никита. Демек бай-бай, рогоносец…

Извади късмет, размина се само с лек уплах, но пък колата пострада с дълбоко хлътване на едната врата. Никита не си сдържа нервите и с все сила вкара един шут по ламарините. Да му остане за спомен…

Докато Кеша извратенякът му остави къде-къде по-голяма горчилка за спомен.

Значи Лена се среща с Витал. Прегърната с него, отива в къщата му. И само може да се гадае какво точно са правили там. Не са деца все пак, сигурно се забавляват с по-сериозни неща. Сред царски разкош…

Царски разкош. Точно към това се стремеше тя. Никита не можеше да й го даде. Поне засега. Но ще направи всичко възможно. Само че тя нямаше търпение да го чака повече. Защо й е да чака, щом Витал е насреща? Той имаше всичко. Ето такъв мъж й трябва на нея.

А Никита в най-добрия случай можеше да й остане само любовник. В най-добрия… А в най-лошия щеше да го прати по дяволите.

Витал… Кучи син… Предател… Той му забърса под носа Албина. Но това е дребна работа. Отмъкна му под носа и Нели. И това как да е… Но му отне Лена. А за това ще трябва да си плати скъпо. И ще си плати…

Лена се върна късно.

— Къде беше? — попита Никита, сякаш не знаеше нищо.

— Ами при една приятелка се забавих…

Точно със същите постни лъжи някога замазваше очите на Кеша. А сега се опитваше да мине със същия номер и при Никита. Някой ден и на Витал ще ги пробутва тия. Кучка е тя. Мръсница. Но Кеша беше прав, привързваш се към нея и не искаш да я загубиш.

— Полетът ни е утре. Нали не си забравила?

— Не съм, разбира се… — тя се приближи до Никита и седна на коленете му.

С голямо усилие, той преодоля желанието си да отблъсне от себе си тази мръсница. Не сега, не сега…

— Искаш ли да не заминаваме? — попита го тя.

— Защо?

— Ами никъде не ми се ходи. И тук ми е добре.

— Преди беше на друго мнение.

— Освен това имам някакво лошо предчувствие…

— Това наистина е интересно.

— Имам лошото предчувствие, че самолетът ни няма да кацне, че ще катастрофира.

Дали Витал не й беше казал какво ще се случи с Никита? А тя сега се опитва да го предупреди.

— Аз не мисля така. Нищо няма да му стане на самолета.

— Ами защо тогава не заминеш сам?

Предупреждавала го тя, друг път. Опитва да се отърве от него. Демек, ти, скъпи, замини, а пък аз ще се оправя все някак тук… Ще го изкретам криво-ляво с жалкия Витал в мизерната му къщурка… Кучка!

— Не мога.

— Защо?

— Страхувам се.

— От какво?

Усещаше, че Лена се държи изкуствено.

— Ами ще срещна много красиви момичета. И то достъпни… Да не взема да прегреша с някоя…

— Е, глупости сега! Няма да го направиш. Вярвам ти.

Фалшът в поведението й ставаше все по-явен.

— Ами ако не издържа на изкушението?

— Само внимавай да не е повече от три пъти…

— Три пъти — това ли е лимитът?

— И то с презерватив. Въпреки че, разбира се, не бих искала да ми изневеряваш.

„А аз искам ли?“ — помисли Никита.

Точно в този момент звънна телефонът. Лена му подаде слушалката.

— Да?

— Здрасти! — чу се отсреща доволният глас на Витал. — Как я караш, старче?! Как е настроението?

— Ами настроението е чудесно. Тъкмо се стягах за път. Между другото, ти ли ще минеш да ме вземеш, или аз да мина?

— Абе аз бих минал да те взема… Само че, как да ти кажа, братле, имам много работа сега. Няма как да се измъкна. Може би някой друг път…

— Ами билетите?

— Абе за моите билети не бери грижа. Ти замини, развей си коня малко. И без това се мотаеш без работа.

— Ами бизнесът?

— Бизнесът ли?! Слушай, братле, искам да отворя една банка тук. Засега всичко е, един вид, само на хартия. Но парите вече са намерени. Накратко, като се върнеш, ще се захванем сериозно с тази работа. Мисля, че ставаш за поста председател на управителния съвет…

Председател на управителния съвет на банка — не звучеше никак зле. Но още по-добре звучеше това — ти, братле, замини, пък, когато се върнеш, тук, един вид, ще те обсипя с дъжд от пари… Сега много ти здраве, а после ще хванеш дядо господ за шлифера…

Да, ама не — това „после“ няма да го има. Точно така, Витал наистина е замислил някакъв коварен план. Може пък наистина самолетът да катастрофира. Заедно с него. И това да е въпросният нещастен случай. А Витал ще излезе сух от водата, не могат да го упрекнат в нищо.

Може и да не го чака самолетна катастрофа, но при всички случаи го очаква нещо лошо. Витал имаше основателни причини да иска да се отърве от него. Първо, Никита знаеше прекалено много. Второ, Лена…

— Значи трябва да пътувам сам, така ли?

— Защо сам? Ами Лена?

Все едно не знае, гадината, че Лена ще се откаже от пътуването… Всички го предадоха.

— Ще ти кажа, но ти на никого не казвай. Един вид, гроб си — Никита заговорнически сниши глас, сякаш се страхуваше Лена да не го чуе.

Дори по телефона усети как Витал занервничи, като че ли очакваше Никита да му съобщи нещо много неприятно.

— С една дума, Лена не иска да пътува. Но аз не настоявам. Чувал съм, че там, на Канарите, мадамите били много готини.

— Вярно е — зарадва се Витал. — Много са готини! И в леглото са добри. Значи си решил да кръшнеш малко на Лена?

— Че какво, да не съм стар…

— Е, ясно… Да ти пратя ли моята Таня?

Таня беше блондинката с увиснало дупе. Не му трябваше на Витал тя вече. Лена му трябваше на него. А Таня можеше спокойно да я пробута на Никита… Говедо!

— Не ми трябва. А освен това Лена може да разбере.

— Ами ти си знаеш, старче, аз не настоявам. С една дума, утре ще ти пратя кола.

— Аз си имам.

— Хайде сега, не се дуй! Ще ти направим тържествено изпращане…

Да бе, с червено килимче ще ме изпратят. В гроба. Може и оркестър да поръчат.

— Е, както кажеш, братле!

— Ами тогава всичко най, приятна почивка!

— А ти какво, няма ли да дойдеш да ме изпратиш утре?

— Извинявай, брато, затрупан съм с работа. Но ще те посрещна, обещавам.

Ще посрещне той, ще посрещне ковчега с тялото му.

Закараха Никита на аерогарата с тежкарски мерцедес 600. Придружаваха го двама бабаити с бръснати вратове. Отнасяха се с него с голямо уважение. Все пак Никита не беше кой да е, а първа дружка на Витал.

Но прекалено старателно демонстрираха симпатиите си към него. Доста преиграваха.

Като че ли бяха готови да минат с Никита даже и през паспортната, и през митническата проверка. И с удоволствие биха го направили. Но все пак не заминаваха те, а Никита, и трябваше да останат в зоната на изпращачите. Не откъснаха очи от Никита, докато той не се скри от погледа им.

Без всякакво съмнение им беше наредено да се убедят, че Никита се е качил на самолета. Само че възможностите им бяха ограничени.

Никита стигна до самолета и даже се качи в него. И си представи как единия от мутрите вече докладва на Витал по джиесема. Един вид, всичко е наред, той се качи.

Представи си и реакцията на Витал — добре, казва, можете да тръгвате. И поглежда Лена. Тя седи до него. Гола, готова да му се отдаде… Кучка!… Кучка!!!

Всички пътници вече бяха на борда. В последния момент Никита подбели очи, хвана се за корема и силно извика:

— Аа!

Около него веднага се събра тълпа от доброжелатели.

— Коремът ми!… Аа, ще умра!… Аа, апандисит!… Не мога да пътувам!…

Естествено, никой не искаше да поема риска да лети с болен пътник на борда. Свалиха го от самолета, а не след дълго той вече се носеше в една линейка към болницата.

И разбира се, там пристъпите на болка отшумяха от само себе си. В дежурното отделение му взеха кръв и урина за анализ, премериха му температурата. Всичко беше наред. Но трябваше да му се направи изследване. Ако разбира се, болният е загрижен поне малко за здравето си.

Какво ти здраве сега… Сега трябваше да спасява живота си.

У себе си имаше пари — пет хиляди долара, и куфар с дрехи. Само оръжие нямаше. Но това не беше проблем — онзи глок, с който така и не беше направил нито един изстрел досега, беше закътан в скривалището под плочките. Освен това имаше още два пистолета — ТТ и АПС. Беше си приспособил и заглушители.

Оръжието лесно ще го вземе и с кола ще се уреди, без да брои тойотата. Но трябваше да купи още някои неща. Москва е голям град, пазари колкото щеш. А на пазарите какво ли няма, важното е пари да имаш.

Никита реши да действа незабавно. Цялото му същество в момента беше програмирано да убива. И нищо не можеше да го спре.

Удари пръв, братле! Ако искаш да победиш, трябва пръв да нанесеш удара! В противен случай ще ударят теб.

Витал вече беше замахнал с юмрук към него. Никита успя да избегне удара. Но все още не беше нанесъл ответния. А трябваше да го направи на всяка цена.

С колата всичко се уреди много лесно. Поразходи се из борсата за коли и си избра една що-годе прилична лада осмица на около пет години. Плати цялата сума, но по документи тя си остана на името на стария собственик. Имаше право да я кара с пълномощно.

Освен това трябваше да си купи малко парцалки за дегизиране. Че как иначе? В неговия случай без това нямаше да мине.

Можеше да пристъпи към преследването на Витал още същия ден, но нямаше никакъв смисъл. Първо, веднага щяха да го забележат. Второ, където и да отиде, Витал навсякъде щеше да бъде придружен от охрана.

Трябваше не да го следи, а да го причака накъде. Домът му, офисът му и любимият му ресторант отпаднаха веднага като варианти. До тях не можеше да се припари даже. Къде още можеше да се подвизава, Никита не знаеше. Освен може би…

Сети се за скорошния им разговор. Просто ей така го беше попитал за Албина. Витал реагира някак странно. Един вид, понякога наминавал при нея, даже я оправял от време на време. Даже… Че за какво друго може да ходи при нея, ако не за това? Значи има и някаква друга причина. Още тогава Никита бе усетил, че е навлязъл в забранена зона. Зад спомените си за близкото минало Витал явно искаше да скрие много важни подробности от настоящето.

Рано сутринта в двора на блока, в който живееше Албина, влезе една бяла лада осмица с матови стъкла. Никита спря на около петдесет метра от познатия вход. И се въоръжи с търпение.

Втора глава

Това не беше просто жив късмет, а някакво чудо. Невероятно чудо. Витал се появи още същата вечер. Не беше за вярване, но беше дошъл сам. Съвсем сам. И не беше с красивия си ролс-ройс, а с някаква обикновена лада деветка, и седеше зад волана.

Беше си сложил слънчеви очила и вървеше със сведена глава, а долната му челюст беше някак неестествено издадена напред. Създаваше впечатление, че го прави нарочно от страх да не го познаят.

Носеше куфарче, луксозно кожено куфарче с позлатени закопчалки. И не просто го държеше, а така го беше стиснал, че чак кокалчетата на пръстите му бяха побелели. Сякаш беше ядрено куфарче.

Никита не вярваше в чудеса, но му се наложи.

Той трябваше да излети от „Шереметиево 2“ още вчера сутринта, но не замина. И през същия този ден успя да реши сума ти проблеми — с оръжието, с парите, колата.

А Витал през това време чакаше обаждане от чужбина — пристигнал ли е Никита, или не. Вече може и да е узнал, че „клиентът“ е изчезнал. Ако беше така, сигурно щеше да се замисли, да си направи съответните изводи и да вземе допълнителни мерки за безопасност.

Но по всичко личеше, че все още не знае нищо. Или просто не се страхува. Но така или иначе, все пак би трябвало да се движи с охрана. Но такава нямаше. Защо ли?

Дали отговорът не се криеше точно в това куфарче с позлатени закопчалки?

Витал се скри от погледа му, влезе във входа. Никита изчака малко. Току-виж телохранителите са се скрили някъде наблизо и му готвят капан… Но като че ли всичко беше спокойно.

Никита слезе от колата, извади от нея една платнена чанта и самоуверено се насочи към входа, сякаш от сто години живее в този блок и познава всички. Това всъщност беше напълно излишно, никой не му обърна внимание. Нямаше никакви бабички по пейките пред блока. Наоколо нямаше жива душа. А дори и да го бяха видели, голяма работа. Ами идвал е някакъв брадат водопроводчик в работни дрехи, с черни гумени ръкавици и това е.

Апартаментът на Албина беше на четвъртия етаж. Преди беше със съвсем обикновена врата, но на нейно място сега беше сложена блиндирана. Даже камера бе монтирана над нея. Какво ли се криеше зад тази промяна?

Такава врата можеше да се разбие само с изстрел от гаубица. И то ако се стреля от упор. Но тази врата имаше и един съществен недостатък — мощните резета на заключващата система не се отваряха толкова бързо, колкото би трябвало. Освен това се отваряха със скърцане.

Никита стоеше на площадката между четвъртия и петия етаж. Мръдна леко встрани, така че да не могат да го забележат от площадката на четвъртия. Извади от чантата кепе и го нахлупи ниско до веждите си. След това извади бутилка бира. Отвори я и мушна капачката в джоба си. Отпи няколко глътки и се облегна леко на перваза зад себе си.

С ниско нахлупеното кепе и притворените очи, с глупашката физиономия и бутилката в ръка олюляващият се Никита изглеждаше като прилично наквасено пиянде, което едва се държи на крака и всеки момент ще падне. Но не падаше. Можеше да се хвърли в атака и от легнало положение, но щеше да загуби ценно време. А сега всяка секунда беше важна за него.

Маската на привидно опиянение падна от лицето му веднага щом чу дългоочакваното скърцане на резетата. Вратата се открехна леко и Никита мигновено се понесе в атака. Изобщо не би завидял на Албина, ако тя се беше показала на вратата. Но не, не беше тя.

Витал дори не успя да реагира, когато получи тежък удар с бутилка по главата. Губейки съзнание, той влетя навътре в апартамента под натиска на Никита и се пльосна на пода.

В същото време Никита вече бе залепил Албина за стената. По принцип нямаше нищо против нея, но се налагаше да притисне сънната й артерия. Албина моментално изпадна в безсъзнание и като чувал се свлече на пода.

Витал не беше загубил напълно съзнание, но изглеждаше ужасно. Правеше безуспешни опити да стане, но при всеки опит се хващаше за главата, стенеше от болка и под този музикален съпровод се завърташе и пак падаше на пода.

Никита реши да му помогне. Опря в главата му дулото на своя ТТ със заглушител. Под якето на Витал намери берета, беше без заглушител, но с допълнителен пълнител за петнадесет патрона, и веднага я конфискува.

— Е, какво, братле, ще си поговорим ли? — каза Никита и като хвана Витал за яката, го надигна от пода.

Замъкна го в хола и го хвърли на дивана. Докато онзи дойде на себе си от шока, Никита довлече и Албина. Да му е под око.

Натръшка ги в двата ъгъла на стаята, а сам се настани удобно в едно кресло срещу тях, до вратата на хола. Основно вниманието му беше насочено към Витал. От Албина не можеше да очаква някакви изненади, с една дума, жена.

Никита мълчаливо държеше Витал на прицел. А той седеше на дивана, държеше се за главата и от време на време пъшкаше тихо. Сякаш нямаше нищо по-важно в момента от главата му. Но се преструваше, не тя го притесняваше. Накрая не издържа на мълчанието и каза:

— Ник, копеленце такова, какво правиш, бе?

— Ами нищо, майтап си правя.

— Да бе, голям майтап, няма що!

— А! Ако си говорим честно, искам да знам кого си пратил по петите ми на Канарите.

— Нещо не те разбрах.

— Защо си пратил килър след мен?

— Ник, ти к’во, тотално ли си мръднал? — От притеснение гласът на Витал изби във фалцет.

— Аз не съм. Но виж, ти… Искаш да ме убиеш, Витал. Преча ти аз на тебе.

— Не, ама ти, верно, дрънкаш ми пълни глупости…

— И Артьом ти пречеше.

— Слушай, Ник, стига си ми говорил тъпотии. Никога няма да оставя Артьом в беда.

— Разбира се, че няма да го оставиш. И богато погребение ще му направиш.

— Какво?

— Няма го вече Артьом… Убит е. В пандиза. А убиецът е заловен. И си е признал всичко. Казал, че е получил поръчката от теб.

Никита блъфираше, но явно имаше ефект. Витал подви опашка и се замисли. Сякаш си правеше сметка наум — къде може да е допуснал грешка. Но изглежда, не беше допуснал никакви грешки. И разбра, че Никита просто се опитва да го вземе на подбив. Той бързо овладя смущението си.

— Не, ама ти к’во се опитваш да направиш, да ми размътиш мозъка ли? Не съм пипал Артьом.

Твърдението му обаче не звучеше никак убедително. Никита веднага долови фалша и доверието му във Витал угасна окончателно.

— Ти не си. Но някой друг го е направил вместо теб. Накратко, дойдох да си разчистим сметките.

— Какви сметки, братле?

— Никакъв брат не съм ти аз. Очистил си Артьом. Мен също искаше да пречукаш. Значи…

Никита нарочно задържа паузата.

— Какво „значи“… — не издържа Витал.

— Все едно не знаеш какво трябва да направя, за да оцелея в тази ситуация.

— Какво?

— Ами законът на джунглата, философията на убийството, сещаш ли се… Трябва да те убия, Витал. Много добре знаеш, аз съм твой примерен ученик.

— Ама верно, к’во ти става бе, човек? Та нали си ми като брат! — простря към него ръце Витал.

— Ръцете зад главата — заплашително смръщи вежди Никита.

Витал му се подчини безпрекословно и отново обхвана главата си с ръце.

— Ти за какъв се мислиш? За голям мафиот, за страшен бос ли? Аз ти помогнах да стигнеш до това високо положение. А ти с какво ми се отблагодари? Започна да си въртиш парите, а на мен показа среден пръст. Можеше поне да ме вземеш да върша нещо по бизнес частта. Да, ама не, Ник, ти си губещият. Вече са ти приготвили куршума.

— Ник, абе какви ги разправяш, какъв куршум? Освен това нали искахме да отваряме банка заедно…

— Банка искаше да отваряш ти. Заради нея стана цялата пукотевица в кръчмата. Гласеше ме за ролята на единия килър. Искаше да премахна пречещите елементи, за да си направиш банката. А на мен ми разправяше някакви врели-некипели за някакво си магазинче там. Опитваше се да ме изпързаляш като някакъв балък. Като последния балък.

— Няма такова нещо, Ник, глупости говориш…

— Аз знам какво говоря, много добре знам. Между другото, за банката ми спомена чак след като вече си наредил да ме очистят.

— Не е така… Наистина, не е!

— Точно така си е! Ами Лена?

— Какво Лена?

— Спал си с нея.

— Абе ти луд ли си?!

— А това какво е?

Никита му метна небрежно няколко предварително подбрани снимки.

Витал ги взе, дълго ги разглежда, преценявайки нещо наум, после му ги върна с насмешка. Ръцете му останаха върху коленете, но този път Никита не обърна внимание на това.

— Ник, братле, че това не означава нищо… Вярно е, Лена дойде у дома един път без теб. Е, голяма работа сега, веднъж съм я хванал през кръста, чудо голямо. Това е, един вид, приятелски жест…

Едната му ръка се мръдна леко надолу.

— Спал ли си с нея? — твърдо попита Никита.

— Ако си говорим честно, не съм. Нищо не се получи. Че тя е кучка! На нея не й трябва секс, а парите ми. Каза, че няма да преспи с мен, докато не се оженим.

— Да, Витал, съвсем си изнаглял. Отнесе се с мен като с последния балък. Отне ми приятелката. Искаш да ме убиеш. Но аз не съм балък. И аз мога да убивам. Или не го знаеше?

Никита протегна ръка с пистолета напред и се прицели в челото му.

— Недей!

Изведнъж женски писък оглуши стаята. Сякаш някаква гигантска пружина изтласка Албина напред. Тя се изстреля като куршум от креслото и полетя като обезумяла към Никита.

Но той седеше на самия ръб на креслото и успя да реагира бързо. Дръпна се леко вдясно и освободи щурмовата линия. Албина прелетя през празното място, но вече се готвеше за нова атака. Ни най-малко не се смути от пистолета в ръцете му. Или съвсем е превъртяла мадамата, или Витал наистина й бе много скъп…

Никита можеше да я успокои, като й направи подсечка, но Витал му попречи.

Под крачола на десния му глезен беше прикрепен кобур, а в него имаше браунинг с джобен размер. Ето до какво се бе опитвал да се добере през цялото време. Но Никита не го разбра навреме… Витал се възползва от суматохата и успя да извади пистолета и вече го беше насочил срещу Никита…

Никита нямаше никакъв шанс да изпревари изстрела му. Затова се дръпна рязко вляво. Но се натъкна на Албина, готова да издере очите му с нокти. Изстрелът изтрещя в същия миг.

Албина се олюля, започна да се свлича върху Никита и го прикри от огъня.

Витал продължи да стреля, но всички куршуми се забиваха в Албина. Никита се възползва от този щит — жив или вече мъртъв, и хвърли тялото й върху Витал.

Онзи загуби равновесие и за миг излезе от играта. Точно от това се възползва Никита, за да скочи срещу него. Пистолетът му не беше в удобно положение за стрелба, но за сметка на това можеше да го удари с него. Което и направи. Направи го — удари го с ръкохватката в слепоочието и директно го изключи от реалността.

Витал се сгромоляса върху дивана и замря в неудобна поза. Никита опря дулото на пистолета в тила му.

Бе допуснал не една, а две груби грешки едновременно. Трябваше веднага да му види сметката, а вместо това му позволи да го забаламоса с приказките си. И ето какъв бе крайният резултат — замалко сам да получи куршум в челото. А и Албина загина, съвсем излишна жертва.

Бе виновен за смъртта й. Но не може да я върне.

Изведнъж му хрумна страхотна идея.

Отиде до Албина и се наведе над тялото й, за да се увери, че наистина е мъртва. После се върна до Витал, той все още стискаше браунинга. Но Никита не го взе, а напротив. Нагласи тялото на противника си в седнало положение, вдигна ръката му с пистолета до слепоочието му и постави показалеца си върху неговия.

Точно щеше да го натисне, и Витал изведнъж отвори очи.

— Какво правиш? — изкрещя ужасен.

Никита не отговори. Нямаше намерение да прави повече грешки.

„Стреляй пръв, братле!…“

Натисна показалеца на Витал. Браунингът тресна оглушително. Край. Нямаше го вече бригадира. Нямаше го бившия приятел… Бившия приятел. И бивш враг…

Първо си бе отишъл Чауса, после Вовата, сега и Витал… От бившата бойна гангстерска петорка остана само той. Е, и Гирата, но него все едно го няма, нали го тикнаха за доста годинки зад решетките.

Чауса, Вовата, Витал и Никита — наричаха се „братя“ помежду си. Заедно решаваха сериозните въпроси, заедно поемаха рисковете, заедно пиеха водка, заедно си правеха кефа с мадами… Имаха един и същи начин на живот. Вовата беше застрелян от Витал. Витал пък беше убит от Никита… Това е, така свършва братството между бандитите… А всъщност между тях не е имало никакво братство, всичко е просто мит, нищо повече. В света на мафиотите действа само един закон, законът на джунглата.

Светлов беше прав за синдрома на паяците в буркан.

Проклет да бъде този мафиотски живот!

Край, с миналото бе свършено веднъж завинаги… Но не трябваше да бърза да си тръгва. Трябваше да разчисти следите.

Звукът от изстрелите може да е изплашил съседите. Затова Никита реши да побърза. Но навреме откри, че тук съвсем наскоро е правен ремонт — европейският дизайн бе едно на ръка, но беше направена и перфектна звукоизолация. Прозорците бяха със стъклопакет, стените — облицовани със звукоизолационни плоскости, а вратите — двойно по-дебели. Дори и бомба да се взриви тук, никой от съседите няма да чуе и звук.

Можеше и да не бърза толкова.

През цялото време Никита беше с ръкавици, затова не се наложи да заличава отпечатъците от пръстите си. Но трябваше да си представи най-вероятния сценарий на събитията, които уж са се разиграли тук: двамата са се скарали, Витал й е ударил шамар, Албина се е опитала да избяга и той я е спрял с няколко изстрела в гърба, а после е застрелял себе си.

Глупаво е. Мутрите няма да повярват. Но за сметка на това ченгетата на драго сърце ще се хванат за тази версия, за да не си развалят отчетността по разкритите убийства.

Тъкмо мислеше вече да тръгва, но се сети за куфарчето с позлатените закопчалки.

Подмяташе се на пода в коридора. Никита го беше избил от ръцете на Витал. Но в него не откри нищо. Или Витал беше дошъл с празно куфарче, или го е изпразнил тук.

Без да сваля ръкавиците си и без да бърза излишно, той започна внимателно да претърсва апартамента. Но приключи много бързо с издирването.

В един от шкафовете на холната секция, зад тънка преграда от тъмно стъкло бе сложена голяма кожена чанта. Дето се казва, само протягаш ръка и я вземаш. Но не беше толкова елементарно, колкото изглеждаше на пръв поглед. За да се добере до съдържанието й, Никита трябваше първо да намери ключа за сложния катинар, с който беше заключена. Откри го в джоба на Витал.

Вместо ключодържател, на връзката ключове беше закачено апаратче, подобно на радиостанция. Щрак-щрак и достъпът до чантата бе свободен.

В нея откри пари, много пари. Пачки, наредени в плътни редове. Всяка беше по десет хиляди долара. Общата им стойност бе около два милиона. Доста солидна сума! Супер! Но бе и страшно.

Никита се сети какви са тези пари — бяха общата каса на групировката.

Витал е изпълнявал и функциите на касиер. Не се е доверявал на никого, освен на себе си. И на Албина. Превърнал е апартамента й в тайно хранилище. И е идвал при нея винаги сам, за да не разбере никой къде е касата, дори телохранителите му.

Направил е основен ремонт на апартамента, но защо не е предвидил отделна стая за парите, защо не ги е скрил в брониран сейф… Търсейки отговор на този въпрос, Никита натисна копчето на апаратчето.

— Едно, две, три! — каза като в микрофон.

Апаратчето повтори думите му като ехо. Не веднага, но все пак се сети, че в чантата е скрит бръмбар. А Витал е държал у себе си приемното устройство. Явно, когато е наближавал блока на Албина, го е включвал и известно време е подслушвал какво става в апартамента — току-виж, жената е влязла в комбина с някого и са му направили засада…

Никита взе сака и внимателно заключи вратата след себе си. Колкото по-късно започнат да издирват Витал, толкова по-добре.

— Скъпи, върна ли се вече!

Лена положи голямо старание, за да се престори на приятно изненадана от появата му. Ами че как, нали се прибираше най-любимият й човек на света.

— Какво, да не би да съм ти липсвал? — с добре прикрита ирония попита Никита.

— Липсваше ми! Колко си красив само… И какъв тен си придобил! Искам те!

Никита дори не разбра кога се озова в прегръдките й. Искаше да я отблъсне, но почувства, че желанието й е искрено. Домъчняло й е на кучката за мъжкото му достойнство.

Той също не беше против да задоволи първичните си инстинкти с нея. Защо пък не? Облада я грубо, необуздано, сякаш се опитваше да я стъпче, да я унизи. Лена беше във възторг.

После се излежаваха в леглото, наслаждавайки се на почивката.

— Преди никога не си бил такъв — каза Лена.

— Какъв „такъв“?

— Толкова груб. Ти си дивак!

— Че нали се връщам от див остров.

— А много ли дивачки имаше там?

— Достатъчно — кимна Никита.

На деня след саморазправата с Витал той излетя за Канарите. Само че си беше избрал друг остров за почивка, не Гран Канарио, а Тенерифе. Не се лишаваше от нищо. Включително и от жени. Не пазеше нито себе си, нито тях. Поживя си бейски. Можеше да остане още, но трябваше да се връща.

— И как са?

— Не са по-зле от нашите.

— Ти какво, да не си спал с някоя там? — изведнъж се ядоса тя.

Явно не се преструваше. Възмущението й беше искрено.

— Използвах презерватив — подсмихна се Никита. — Както ме помоли…

— Аз? Аз съм те молила?!

— Ами да. Нали ти беше все едно какво ще правя на Канарите. Бързаше да се отървеш от мен.

— Ти чуваш ли се какво говориш? — избухна Лена.

— Каквото ми е на акъла, това ми е на устата.

— Никита, не ми харесва тонът ти!

Лена вече не лежеше. Стана ядосано. Беше гола. Но бе толкова възмутена, че не забелязваше голотата си.

— А на мен твоят.

Никита също стана, но за разлика от нея веднага започна да се облича.

— От какво си толкова недоволен?

— От това, че искаше да ме изпратиш сам на Канарите.

— Не съм искала. Така се стекоха обстоятелствата.

— Онези, дето са в гащите на Витал ли? — скастри я Никита.

— Какво?! Какво каза?! — От изненада Лена замалко не си глътна езика.

— Не знаеш за какво става дума, така ли?

— За какъв Витал ми говориш?

— Хайде, не се прави на глупачка, Лена, не ти отива. Много добре знаеш за какво говоря. Искала си да се омъжиш за Витал.

— Не говори глупости! — истерично изписка тя.

Никита въздъхна тежко и извади снимките от джоба си. Онези същите…

— Ето, полюбувай им се!

Лена погледна една снимка, втора и пребледня като платно. Никита помисли, че всеки миг ще падне в несвяст.

— Изненадах ли те? — усмихна се той ехидно. — Мислеше, че съм пълен глупак. А на глупаците могат лесно да им се слагат рога, така ли?

— Никита… Не си прав — прошепна тя. — Между нас не е имало нищо…

— В смисъл, не те е изчукал.

— Никита, как може да говориш така?

— Само няма нужда да ми дрънкаш врели-некипели, става ли! Не си му пуснала, защото си искала да си качиш мизата. Да се ожени за теб. Или все пак си му пуснала?

— Никита…

— Ти си евтин боклук, Лена! Ти си мръсница! — каза й директно в очите Никита. — Зад гърба ми си уреждала живота си. Луксозна къщичка с басейнче, мерцедес 600 с личен шофьор, бол пари за джобни. Това е на първо място за теб, а аз съм след това… Поне за личен шофьор нямаше ли да ме вземеш? За тяло. Или като любовник… За душата. Но за мъж няма да ме вземеш със сигурност. Нямам нужното положение в обществото.

— Никита! Престани!

— Не, няма да престана!

— Така ли! — не издържа Лена. Красивото й личице изведнъж се изкриви в грозна гримаса. — Да, искам всичко. Къща, кола, пари, положение! Вече ти казах за това.

— И какво, като си ми казала?

— Ами ти не се вслуша в думите ми. Все ти е тая. Витал живее като бей, а ти си пълен голтак.

— Всичко с времето си.

— Няма нужда да ме залъгваш с празни обещания! Ти не се стремиш към нищо. С нищо не искаш да се занимаваш.

— По принцип съм пълен неудачник.

— Наистина е така.

— Ами заминавай тогава при твоя Витал! Или той те е изпратил при мен?

Лена престана да се ядосва и направи патетично-трагична физиономия.

— Сигурно не знаеш…

— Какво трябва да знам.

— Виталий го няма вече.

— Как така го няма вече?

— Самоубил се е. Застрелял някаква жена, а после прострелял и себе си.

— Кога е станало това?

Никита изигра също толкова добре ролята си на трагично скърбящ.

— Погребението беше по-миналата седмица.

— И аз да не знам нищо…

Лена само въздъхна тежко. Никита направи същото. Настъпи дълга и потискаща пауза — минута мълчание.

Може би някой от приближените на Витал се е опитал да му съобщи за погребението. Но той промени мястото на почивката. Телеграмата сигурно не е сигнала до него. А може и никой да не го е търсил, не им е било до него.

Но Витал вече беше част от миналото, а Лена все още беше в настоящето му. Трябва да изясни отношенията си с нея.

— Значи Витал вече го няма и ти реши да се прехвърлиш пак при мен — попита Никита, изпълнен с презрение.

Тонът му обиди Лена. Но това беше и целта му, да я провокира.

— Изпотрябвал си ми! — пренебрежително се намръщи тя. — На кого му трябва такъв неудачник!

— Ти пък да не мислиш, че някой е приритал за теб?

— Приритал е, не се притеснявай.

— Сериозно ли говориш! И кой пък е този хубостник?

— Искаш ли да знаеш?

— Искам!

— Ами слушай тогава… Един солиден делови мъж.

— Дебел и плешив.

— Откъде знаеш? — учудено го зяпна Лена.

Ей така, съвсем случайно беше уцелил точно в десетката.

— Ами предполагам… Според твоите критерии за преценка на мъжете. Първият е мъжът да е богат. Вторият — да е много богат.

— Ами богат е. Страшно, страшно, ама страшно е богат.

— Даа, знаеш ти как да си живееш. Богат мъж да те носи на ръце, а като допълнение към него и любовник, на когото му става. Или вече нямаш нужда от мен?

Лена се замисли за миг. Накрая, леко смутена, заяви:

— Да, имам нужда от теб.

— Ами чудесно тогава! — сякаш се зарадва Никита. — Ще живееш с богатия си мъж, а ще се чукаш с мен. Само че всичко е до време. Все някой ден ще се оженя. За някоя супер красавица. Такава, че с теб вече няма да ми става. С моите пари всяка ще се омъжи за мен.

— С твоите пари ли?! — озадачено го изгледа Лена, сякаш не го беше чула добре, и се усмихна подигравателно. — Да не би случайно да си пълен с пари?

— Ами… около милионче — две може и да събера — небрежно подхвърли Никита.

— Два милиона?!

— Правилно чу, два милиона. Само че лимоните още не са узрели, зелени са.

Коженият сак с парите стоеше до входната врата. Никита я взе и я внесе в хола. Отвори я.

Лена едва не получи удар при вида на пачките. Опиянена, тя зарови треперещи ръце в тях и ги запремята от една купчинка в друга.

— Всичко това твое ли е? — попита накрая.

— Мое.

— И откъде намери толкова много пари?

— Спестих ги.

— Как така си ги спестил…

— А ти какво си мислеше, че само твоят Витал го бие парата по джоба.

— Той не е мой.

— Е, разбира се, че не е твой — откровено започна да й се подиграва Никита.

Но Лена, изглежда, не забелязваше това.

— Защо не ми каза по-рано за тези пари?

— Проверявах те дали си ми вярна.

— И какво, не издържах ли изпитанието? — Погледна го жално, с молещи очи. Един вид, скъпи, моля те, кажи, че съм издържала.

— Разбира се, че не си! Първо тръгна с Витал, после се появи още някакъв въшлясал с пари.

— Не съм спала с никого от тях!

— Така ли? Ами тогава съм готов да си взема думите обратно.

Лена се хвана като удавник за сламка.

— Скъпи, хайде да забравим за всичко това!

— Мислиш, че е възможно ли?

— Ако се опитаме…

— Добре де, ще се опитам да забравя… Но трябва да се обадиш на онзи.

— На кого?

— Ами на онзи, дебелият и плешивият. Кажи му, че между вас не е имало нищо и няма и да има. С една дума, прати го да пасе. Тогава ще ти простя всичко.

Лена закима одобрително — и веднага хвана слушалката на телефона. Само след минута тя вече разпалено убеждаваше старчока, че не са един за друг. Но онзи явно не искаше да се откаже от нея и не по-малко разпалено се опитваше да я убеди в обратното. В крайна сметка Лена не си сдържа нервите и го прати по дяволите.

— Браво! — изръкопляска й Никита.

— Между нас всичко вече е както преди, нали? — сияеща от щастие попита Лена.

— Разбира се, скъпа… — Никита се приближи до нея и я прегърна. — Всичко ще си дойде на мястото. Ти се връщаш при мен, а парите се връщат при собственика си.

— При кой собственик?

Сякаш я удари гръм от ясно небе. Отдръпна се от него и започна да примигва на парцали.

— Ами парите не са мои. Трябва да ги върна.

— Всичките ли?

— До последната банкнота.

— Шегуваш се, нали?

— Шегувам се…

Лена се отпусна малко, въздъхна облекчено и отново го прегърна.

— Шегаджия такъв!

— Шегаджия съм бил… Ами помисли само, на кого са му нужни фалшиви пари?

Този път Лена го гледаше не като гръмната, а най-малкото като ударена с парен чук.

— Фалшиви ли?!

Никита имаше чувството, че очите й всеки момент ще изскочат от орбитите, и вече се канеше да й подложи шепи.

— Ами да… Напечатах ги на ксерокс.

— Вярно ли е?

— Кълна се в онова у теб, дето толкова обичаш да го излагаш за продан.

— Знаеш ли какъв си? — злобно го изгледа Лена.

— Не знам аз какъв съм, но знам каква си ти. Евтин боклук!

— Не искам да те виждам повече!

— И аз не искам да те виждам. И тъй като този апартамент съм го наел аз, то, мадам, ще ви помоля да напуснете…

Дали обичаше Лена, или не — вече нямаше значение. Никита отдавна беше решил да скъса с нея. Но първо искаше да си поиграе с чувствата й. И изглежда, спектакълът, породен от накърнената му гордост, се получи доста добре. Показа вратата на Лена и я прогони от живота си.

Трета глава

Не беше минала и година, откакто Бермуда беше влязъл в редиците на славната черняевска групировка. Като смел боец от петорката на Мошеника, здраво притискаше частниците в ъгъла, помиташе всеки, който се окаже на пътя му. Самият Капитан съвсем наскоро бе забелязал качествата му и след половин година Бермуда вече ръководеше цяла бригада биячи от около петнадесетина души.

От този момент нататък той имаше своя зона на влияние, своя територия, свои обекти. Редовно ги обикаляше и сваляше по десет кожи от всеки частник. Ако евентуално възникнеше проблем, се обаждаше на Капитана. Той му изпращаше бойната си петорка и всички недоразумения се решаваха на мига. Понякога се налагаше биячите му да ходят на срещи за разчистване на сметки между групировките. Но тогава Бермуда сам заставаше начело и саморазправите винаги завършваха с примирие.

Но освен него, Капитана имаше още трима такива бригадири. А двама от тях имаха още по-високо положение. А над всички в йерархията стояха Бичмето и Капитана. И за да се изкачиш до върха на стълбичката на властта, бе нужно да премахнеш всички от върхушката.

Не можеше да се каже, че Бермуда не мечтаеше да се изкачи на върха, но не смееше и да мисли, че може да вдигне ръка срещу Капитана и Бичмето, срещу Витал и Мошеника.

Но явно бе роден под щастлива звезда. Първо убиха Мошеника, после Сфинкса, който също беше силен в групировката. След това видяха сметката на Капитана, а след него си отиде и Бичмето. Начело на групировката застана Витал, но и той не живя дълго. Застрелял се. Гръмнал някаква мадама, а после и сам поел към оня свят.

Ченгетата веднага приеха тази версия за правдоподобна, но не и Тупаницата и Джина.

Тупаницата беше един от най-авторитетните бригадири в групировката. След Витал на власт дойде неговата бригада. Избраха го на общо събрание на групировката. А Джина му стана дясна ръка. Един вид, нали някога отговаряше за общата каса, знаеше как да я върне.

А общата каса бе изчезнала безследно. Витал я бе скрил някъде. Но така, че сега никой не можеше да я намери.

Някой беше очистил Витал. Очистил го е и така е нагласил нещата, че да изглежда като самоубийство. Но кой го беше направил, не беше известно.

Тупаницата и Джина се опитаха да си размърдат мозъчните гънки, но явно главите им бяха напълно празни. Нито единият, нито другият успя да намери някакво разумно решение на проблема. Авторитетът им сред групировката отслабваше с всеки изминал ден.

Само седмица след погребението на Витал момчетата едва ли не съвсем открито започнаха да обсъждат въпроса отново да се направи събрание. Бермуда нямаше нищо против. Че как ще има. Нали точно той щеше да седне на мястото на Тупаницата.

Бяха решили да го организират на следващия ден. А днес Тупаницата го беше извикал да поговорят. На масата в празния ресторант заедно с него седеше и Джина. И двамата бяха сериозни, наперени като пуяци.

— Е, братле, какво става с теб? — съвсем небрежно попита Тупаницата, сякаш не знаеше, че момчетата от групировката искат да сложат Бермуда на негово място.

— Ами при мен всичко е наред.

— Значи никакъв проблем нямаш, така ли?

— Проблем имаш ти, Тупаница.

— Да ти кажа, не мисля така. Но виж, ти може и да си го изпросиш. И то още сега. Абе не се притеснявай, братле — изкиска се Тупаницата. — Да не си помисли, че ще ти видя сметката?

— Че за какво ти е да ми виждаш сметката? — учудено повдигна вежди Бермуда.

— Ами прекалено нависоко се целиш нещо, братле. Опитваш се да седнеш на моето място. Само не си въобразявай, че момчетата ще ме свалят. Нямам никакви издънки пред тях.

Бермуда замълча.

— Какво мълчиш? Защо не питаш къде е касата? Къде са значи двата милиона?

— Има ли смисъл да питам? — усмихна се ехидно Бермуда. — И без това не знаеш къде са.

— Ами ако знам? — озъби му се Тупаницата и погледна Джина.

— Виж ти, да чуем тогава!

— Няма какво да слушаш — каза заядливо Джина. — Трябва да си гледаш работата, а не да ми седиш тука…

— Ти пък к’во искаш?! — накриво го погледна Бермуда.

С цялото си поведение той демонстрира, че не признава изобщо авторитета на Джина.

— К’во, к’во — ей такова, шарено. С една дума, Ник се върна от Канарите. Касата е у него.

— Стига бе!

По принцип, тази мисъл му беше минавала през главата, но нали Ник замина за Канарите още преди да убият Витал.

— Нали знаеш, Ник не си поплюва. Само веднъж се цели. А и пипето му сече. Открил е, с една дума, Витал и го е сгащил в апартамента на мадамата. А и мадамата не е била никак глупава. Отракана мацка, вряла и кипяла, държала някакви търговски будки. И била предана на Витал като куче. При нея е криел мангизите. А Ник е очистил и нея, и Витал, и е прибрал парите.

— Чакай малко, ама той нали отиде да си пече четирибуквието на Канарските…

— И ние така си мислехме. Но после зацепихме каква е работата. Нали му пратихме телеграма. Един вид, прибирай се, че Витал, братлето, даде фира. Но той не е получил телеграмата, защото не е бил на адреса, предвиден за почивката му. Е, ние не се притеснихме веднага. Можеше да е къде ли не. Все пак джобът му беше пълен с пари. Може да се е сдушил с някой и да се е преместил в друг хотел например. Обаче вчера тотално ме хвана нервата. Проучихме случая. Оказа се, че Ник не е пристигнал на Канарите със същия полет, с който е трябвало. Офейкал от самолета и заминал след два дни с друг полет… Кажи какво означава това според теб.

— Ами как какво… Той е пречукал Витал. А след това се е спасил на Канарите, един вид, да си замете следите.

— Чаткаш, Бермуд, чаткаш… Накратко, за какво те извикахме… Трябва да намериш Ник. Събирай момчетата си и действайте — нареди му Тупаницата.

— Само че внимавай, Ник е много отракан — добави Джина. — Двамата с Витал петнадесет момчета накуп направиха на кайма.

Демек гледай, Бермуд, да не оплетеш конците. Но дори и да ги оплетеш, няма страшно. Издънката ще си е лично твоя, нито едно момче няма да се застъпи после за теб. Точно затова изпращат не някой друг по петите на Никита, а именно него.

— Ти какво, да не работиш за ченгетата? — злобно отряза Джина той.

— Аз?! За ченгетата? — позеленя от яд Джина. — Ей, я по-леко, внимавай с приказките!

— Ти на кого говориш бе, смешник! — избухна Бермуда. — Кой си ти, бе? Селски тарикат от майната си, ето кой си! И ще ми се отваря тука!

— Абе знаеш ли на какво ще те направя аз тебе! — разпали се и Джина.

Но Тупаницата мъдро застана между тях.

— Бермуд, ти току–що предизвика много сериозно Джина. Ще си платиш за приказките.

— Че за какво има да си плащам? Онези момчета са пречукали Бичмето и Черепа. Но виж, ченгетата сигурно мислят друго по въпроса. Нали така, Джин? Кажи какво мислят ченгетата.

— Ченгетата мислят друго по въпроса — отговори Тупаницата вместо Джина. — И Джина го знае, но не защото им донася, а защото си има човек в полицията. Не трябваше да го нападаш така. Май направи голяма издънка.

— Ще ти потърся сметка аз за тази издънка пред групировката — хищно присви очи Джина. — Събранието е утре.

Бермуда си премълча. Да, наистина изтърси голяма глупост. Ще трябва да си плати за приказките. Сто процента ще му потърсят сметка. Може и някой друг шамар да изяде.

— Добре де, ще оправим нещата — навъсено избоботи той.

— Че с теб ще се оправим, е ясно. Ти вземи се оправи с Ник. Утре трябва да съм наясно какво става с общата каса.

Бермуда влезе в ресторанта като герой, а излезе като пребито куче. Голям късмет извади, няма що…

Трябваше да забрави за Джина и да се съсредоточи върху Ник. Но и Джина, и Тупаницата трябваше да бъдат наказани, за да не си вирят много носовете. И така, сега трябва да насочи вниманието си изцяло върху Ник.

Още от колата си Бермуда се свърза с Лексуса, своя заместник. Нареди му веднага да събере цялата бригада. Нямаха никакво време, трябваше да намерят Ник преди събранието.

Първото обаждане дойде в десет и половина вечерта. Лексуса му докладва. Той и трима негови бойци трябваше да заловят Никита в апартамента му.

— Бермуд, ами тука, такова, стана засечка… Ние сме в апартамента на Ник. Обаче от него и помен няма…

— Водите ли наблюдение?

— То се знае. Пазим пълна тишина. Светлините са изключени, не смеем да гъкнем. Ако се появи, ще го вземем на юруш.

— Претърсихте ли апартамента? Пари не намерихте ли?

— Ами не, няма нищо. И изобщо, имам чувството, че той изцяло се е изнесъл оттука.

— А от какъв зор кибичите там тогава?

— Ами ей така, за всеки случай.

— Добре, остави там двете момчета. А ти иди на този адрес…

Бермуда имаше цял списък с адреси, където Никита можеше да се укрива. Но можеш ли ги обиколи всичките?

След това получи още едно обаждане. Звънна му Вълка.

— В апартамента на старците му го няма. И едва ли ще се появи. Но ще оставя там Лябата и Бармана. А аз ще тръгна по другите адреси.

На Бермуда вече му стана ясно, че скоро няма да намерят Никита. Освен ако той не намери някого от тях и не му види сметката… А какво щеше да стане, ако се добере до Тупаницата и Джина?

— Вълк, виж какво, я по-добре направо ела при мен. И Лябата вземи със себе си.

Направи сто лицеви опори, сто прикляквания. Жалко, че нямаше щанги или поне някоя тежка гира. Впрочем, след нощната гимнастика това натоварване му бе напълно достатъчно.

Така, а сега подскоци на място. Джина застана на един крак и започна да скача.

— Женя, може ли така?

Наташа отметна одеялото, надигна се леко и изложи на показ великолепното си тяло.

— Защо да не може? — продължи да подскача Джина.

— Поне една сутрин да беше поскачал малко върху мен…

— А, не, коте, режимът преди всичко. За теб е нощта. За всичко си има време. Сутринта е за физически упражнения, денят за работа, а вечерта за жени. И не трябва да се излиза от ритъм. Иначе ще загубиш форма, ще западнеш и всеки конкурент ще те изпревари.

Джина завърши сутрешната си гимнастика под съпровода на недоволното мърморене на Наташа.

— Кажи само кога ще се спреш!

— Ами никога! — отговори той. — Може би само за известно време. Я стига си се излежавала, марш в кухнята!

След водните процедури и обилната закуска Джина излезе по работа. Трябваше да се види с Тупаницата, да уредят два-три въпроса с него, да се подготвят за събранието. Освен това трябваше да свият сармите на Бермуда. Сигурно не е намерил Ник…

Джина се качи на асансьора. Казваха му, че такова нещо не трябва да се прави. В неговото положение е по-добре да слиза пеша по стълбите, защото асансьорът може да се окаже смъртоносен капан.

Но него няма кой да го напада… Освен това, ако стане нещо, той можеше сам да отбие каквато и да било атака. Бил е две години в морската пехота, имаше черен пояс по таекуондо, а носеше и пищов под якето си — един „Макаров“, регистриран официално.

Изведнъж асансьорът спря на един от етажите. Вратите се отвориха. Срещу него стоеше познат тип… А в ръцете му…

Джина забрави и за морската пехота, и за черния си пояс, и за пищова. Дори не успя да види като на лента и най-паметните дни от живота си. Първият куршум го уцели точно в сърцето, а вторият проби главата му. Когато тялото му се сгромоляса на пода, вече беше мъртъв и не можа да види как убиецът хвърли пистолета върху него и как вратите на асансьора се затвориха.

Тупаницата се събуди късно. Цяла нощ си бе играл с топките. Не в онзи смисъл, разбира се. „Ръкоделието“ не беше по неговата част. За това си имаше Люба, страшна мадама. Но Люба вчера бе останала на сухо. И всичко това заради някакви си топки. Игра цяла нощ билярд, вкарваше топките по джобовете. Играта вървеше добре, спечели двеста долара. Не са кой знае колко пари, но за сметка на това е приятно да печелиш.

Легна си чак призори и прати Люба по дяволите. Събуди се към десет сутринта. Люба я нямаше вкъщи. Може би от обида е решила да му кръшне. Въпреки че едва ли, много добре познаваше строгия му нрав. Че нали ще гръмне и нея, и тъпкача й!

Не беше станал много късно, но днес все пак беше събранието. Щеше да се наложи да отговаря пред групировката защо касата не е намерена.

Да, това, разбира се, не е редно. Капитана и Бичмето никога не са давали отчет на групировката за постъпките си. И Витал потискаше демокрацията още в зародиш. Или по-точно, демомутрията… Да, обаче Тупаницата нямаше същия авторитет. Затова братоците го наглеждаха. Но нищо, това нямаше да е задълго. Скоро всички момчета ще му се строят в редица. На Бермуда ще му разгони фамилията. Още днес ще го направи. Може така да нагласи нещата, че момчетата от групировката да го потиснат психически, а по-добре — физически…

Време бе да си вземе обичайния сутрешен душ. Тупаницата завъртя кранчетата, но чу само някакво неприятно съскане, в което сякаш беше кодирано ругателство. Като че ли душът му се караше: „Затвори кранчетата, гадино! Не виждаш ли, че няма вода…“.

От досада Тупаницата им млатна един юмрук, но не ги затвори, забрави.

Преди да излезе от къщи, той погледна през прозореца. Колата с телохранителите беше до входа. Вече можеше да им подаде сигнал.

Той взе джиесема си, набра номера на началника на охраната. След около една минута някой позвъни на вратата. Тупаницата настрои изображението на екрана на монитора. Точно така, бяха Скелета и Белята, телохранителите му.

Отключи и дръпна вратата към себе си. Това сложи край на живота му. Мощният насочен взрив го помете с цялата си сила. Триста грама тротилов еквивалент бяха концентрирани в ударната вълна и откъснаха главата му като на кокошка, запращайки я като топка през широко отворената врата на банята. Точно в този момент пуснаха водата…

— Хайде, Бермуд, започвай — каза Черпака. — Така или иначе, ще трябва да обсъдим нещата, щом сме се събрали.

Всички вече знаеха трагичната новина. Днес сутринта си бяха отишли от този свят Тупаницата и Джина. Единият бил застрелян, а другият останал без глава, ударната вълна на специалния заряд я отсякла като брадва.

Цялата групировка се беше събрала в един ресторант. В същия, в който предния ден Тупаницата и Джина се бяха опитали да унижат Бермуда. За което веднага им беше прочетена смъртната присъда.

Вълка и Лябата си бяха свършили работата много добре. Те дълго не се съгласяваха да си цапат ръцете с кръв, но Бермуда ги убеди. Съгласиха се да ликвидират Тупаницата и Джина срещу доста солидна сума и възможността за триседмична почивка в Египет. А ето, сега и двамата седяха сред останалите момчета със скърбящи лица и в очите им се четеше силното желание да отмъстят на убийците.

Бермуда с прискърбна физиономия зае мястото си на централната маса, смръщи вежди и започна речта си:

— Благодаря на цялата групировка за доверието, което ми се оказва. В този тежък за всички ни момент трябва да решим как ще продължим нататък. Но преди това трябва да решим как да накажем копелетата, които са се осмелили да вдигнат ръка срещу Тупаницата и Джина.

— Че какво има да му мислим, трябва да ги пречукаме тези изроди — обади се някой от мястото си.

— Да, да, точно така, няма това-онова. Око за око, зъб за зъб.

— Абе то да ги пречукаме, е лесна работа. Само че въпросът е кой е посегнал на живота им — обади се Черпака.

— Да. Сигурно не знаете, но вчера имах разговор с Тупаницата — започна Бермуда като за едно от най-знаменателните събития в живота. — Те бяха научили кой е очистил Витал и е гепил общата каса.

— И кой е тоя изрод?

— Ник!

— Ник?! — чуха се възмутени възгласи от залата.

— Стига бе, не може да бъде!

— Може! — отсече Бермуда. — Джина се беше досетил каква е работата. Ник е заминал на Канарите два дни по-късно от предвиденото, ден след убийството на Витал.

— Значи той го е ликвидирал? Ама че гадина! Заклевам се, ще го убия!

Беше Вълка, който стана от мястото си и започна да се тупа в гърдите.

— Думата си е дума! — посочи го с пръст Бермуда. — Мисля, че ще ти се наложи да заминеш за Канарите. Да намериш Ник.

— Че той нали уж се е върнал — напомни Черпака.

— Че се е върнал, върнал се е, ама мангизите са останали зад граница — отряза го Бермуда.

— Мислиш, че ги е изнесъл зад граница?

— Ами точно това ще разберем от него. Накратко, трябва да намерим гадината… Сто процента той, копелето, е загробил Тупаницата и Джина.

Бермуда гореше от ненавист към врага на независимата им групировка, която сякаш представляваше отделна държава, и не можа веднага да забележи, как лицата на Вълка и Лябата изведнъж се изтегнаха в учудени гримаси. Останалите момчета също се бяха ококорили стъписано.

— По дяволите, че това е Ник! — тихо измърмори Черпака.

Бермуда се обърна и направо си глътна езика. С много важен вид, пристъпвайки тежко, в ресторанта влезе Ник. Изглеждаше доста представително. Беше облечен с черен костюм, сякаш траурен, който му седеше като излян, като че ли беше правен по поръчка, с ослепително бяла риза, вратовръзка, обувки за около хиляда долара и черна филцова шапка, с която приличаше на известните американски гангстери от тридесетте. Погледът му беше строг, смразяващ кръвта, а лицето му бе застинало като каменно. Във всяко негово движение се усещаше огромно надмощие и непоклатима увереност. Носеше кожена чанта.

За момент Бермуда бе готов да свали обвиненията от него. Но беше само за миг…

— Кой го пусна тук? — обърна се той към двамата биячи зад гърба си.

Онези объркано присвиха рамене — демек нали е наше момче, при това от авторитетните.

Ник се беше доказал като точен пич. Беше на равна нога с Витал. Вярно, като че ли се беше оттеглил от групировката, но момчетата все още го уважаваха.

— Май имаш нещо против? — грубо, но в същото време без каквато и да било агресивност попита Никита.

Бермуда се почувства като в небрано лозе. При всички случаи обаче трябваше да му натрие носа на този тип.

— Да речем, че имам — прецеди през зъби той.

— Че кой си ти? — тихо попита Ник, но така, че всички да го чуят.

Не гледаше Бермуда, а към цялата аудитория. Погледът му беше смазващ, сякаш обвиняваше за нещо не само Бермуда, но и всички момчета.

— Аз… — започна Бермуда, но Ник не го изслуша и се обърна към останалите.

— Момчета, нещо не схващам! Какви са тия безобразия, дето стават тук? Коя е тази гнида, дето се опитва да се докопа до властта? Коя е тази гадина, която помита всичките ни момчета по пътя си? Очистиха Капитана, после Бичмето, Витал също съвсем наскоро. Сега пък гръмнаха Тупаницата, и Джина си отиде… И този — погледна Бермуда — могат да го пречукат… — Много на място той направи кратка, но убедителна пауза. — Или него няма да го ликвидират…

Намекът беше много тънък — демек Бермуда е убил всички.

— Чакай бе, ама ти какви ги дрънкаш?!

Но Ник пренебрегна думите на Бермуда и не му позволи да се доизкаже.

— С една дума, оправяйте си се сами тука с вашите проблеми. Аз нямам нищо общо с това.

— А за какво си дошъл тогава? — първи се окопити Черпака.

„Окопити“ е точната дума. Ник се беше появил прекалено неочаквано и като танк бе прегазил всички с авторитета си. Но ефектът на изненадата вече беше отшумял.

— Ами разбрах, че са видели сметката на Витал. И веднага реших да дойда при вас. Ето за какво!

Никита сложи кожената чанта внимателно на масата пред себе си и я отвори.

Бермуда се дръпна инстинктивно назад, сякаш в нея имаше бомба.

Но Ник не обърна никакво внимание на това. Съвсем спокойно, той отвори широко чантата, така че всички да могат да видят съдържанието й.

— Тук има точно два милиона в зелено — заяви той. — С Витал имахме договорка. Аз пазех общата каса. Но след като вече го няма…

— Връщаш ни мангизите. И един вид, не ти си очистил Витал, така ли? — скептично попита Вълка.

Преди да успеят да мигнат даже, Никита вече държеше пистолет. Но пък всички видяха как скочи към Вълка и опря дулото в челото му.

— А ти съмняваш ли се?

Вълка трябваше да преглътне горчивия хап.

— Ами не…

Никита свали пистолета и бързо се върна на мястото си, пъхна пищова в кобура на кръста си и го покри със сакото.

— Момчета, казвам ви, не съм си папал ръцете с кръвта на свой брат!

Твърдението му звучеше доста убедително и всички неволно му повярваха.

— И освен това не съм някакъв мошеник на дребно! Върнах ви всички пари. Това е, момчета, оставям ви вече. Ще се занимавам със свой бизнес. Ако някой има някакви претенции към мен, нека ги каже.

Ник огледа отново цялата аудитория със смразяващ поглед. Никой не посмя да му търси отговорност за нещо. И Бермуда не се реши да го обвини за каквото и да било. Ами ако този път Ник не само се опита да ги сплаши с пищова, а направо го пусне в действие?

— Значи никой няма претенции към мен… Ами тогава чао ви, момчета! Останете си със здраве! — каза Ник, усмихвайки се до ушите, и вдигна нагоре двете си ръце със сключени една в друга длани.

После се обърна плавно и бавно и с достойнство се насочи към изхода. Никой не посмя да го спре.

— Нее, не Ник е очистил Витал — каза Черпака.

Той пръв се отърси от шока, въпреки че все още беше под влияние на случилото се току-що.

И Бермуда все още не можеше да дойде на себе си. Прекалено бързо и напрегнато се развиха събитията. Ник направо ги завря в миша дупка. По същия начин Витал някога ги стъпка като танк и зае без проблеми мястото на Капитана. И Ник можеше днес с лекота да измести Бермуда от шефското място…

— Аз пък мисля, че е той! — отсече Бермуда.

— Обоснови се тогава! — настоя някой.

Вече далеч не всички бяха съгласни с обвинението към Ник.

— Първо, трябва да проверим дали парите не са фалшиви. — Бермуда посочи кожената чанта.

— И какво, като проверим? Ами ако излезе, че са истински?

— А защо според вас Витал му е поверил касата наистина? Той я пазеше при мадамата, дето я очистиха. Ник я е ликвидирал. И Витал той е пратил в гроба.

Бермуда също умееше да говори доста убедително.

— Ами защо тогава върна парите? — Гласът, който се обади преди малко, стана по-неуверен.

— Ами просто е знаел много добре, че няма къде да ни избяга. Навреме се е опомнил. И дойде тук да ни замазва очите. А вие, глупаци такива, му се вързахте като последните балъци.

Изведнъж Бермуда избухна гневно, сякаш си беше загубил ума — започна да крещи и разпалено да сипе обвинения срещу Никита, направи го на пух и прах. Приписа му както убийството на Витал, така и на Джина, и на Тупаницата. Когато свърши, никой не смееше да му опонира.

— С една дума, трябва да накажем това говедо! — заяви той накрая и изпитателно огледа събралите се.

Пронизващият му поглед се спря на Вълка и той стана.

— Вълк, възлагам Ник на теб. Ти ще си главатар на хайката, която трябва да ми донесе скалпа му.

Всички мълчаха. Това означаваше, че смъртната присъда на Ник, която Бермуда прочете току-що, е одобрена.

— А сега, момчета, трябва да погледнем парите — сети се изведнъж Бермуда. — Току-виж, този кучи син ни е метнал…

Бермуда пак вдигна Вълка от мястото му и му нареди да преброи парите. С това сякаш му се оказваше висша степен на доверие. Много ефективен стимул.

Вълка внимателно преброи парите, провери дали не са фалшиви.

— Да, два милиона са — заключи той. — Има и някакъв лист тука…

— Виж го де…

Вълка взе плътния лист хартия, сгънат на четири. Разгъна го.

— Ами това е някакво писмо…

— Е… — Бермуда беше силно заинтригуван.

— „Момчета, никога и никого не съм предавал. Играх според правилата — започна да чете Вълка. — Аз съм честен човек и съм чист пред всички ви като гърба на този бял лист…“ Хм, даа… „Накратко, ако се обърка нещо, ще стрелям пръв… Ник“.

— Ник?! — каза Бермуда, изкривявайки лицето си в злобна гримаса. — Той какво, да не ни заплашва? Да не заплашва цялата групировка?

— Така излиза — кимна Вълка.

— Момчета! — обърна се към всички Бермуда. — Заклевам се, че това гадно копеле ще си плати скъпо за тия нагли приказки!

Настъпи напрегнато мълчание. Никой не каза нито дума в защита на Никита. Това окуражи Бермуда и той почувства увереност в себе си.

Погледна изпитателно Вълка, а след това Лябата.

— Ляба, братле, ти си с Вълка.

— Няма проблем — кимна одобрително Лябата. — Ще му видим сметката на това говедо… Такива, дето се правят на големи тарикати, трябва да се гърбят.

— Е, к’во, момчета, и вие ли мислите така? — отново се обърна към всички Бермуда.

Някои кимнаха одобрително, някои си замълчаха, но никой не прояви негодувание.

Вече можеше със сигурност да се твърди, че на Ник му е прочетена смъртната присъда без право на обжалване. Прочете му я цялата групировка.

Бермуда беше доволен. Вече ще има кой да понесе отговорността за смъртта на Тупаницата и Джина…

Събранието утвърди абсолютния му триумф. Утре ще трябва да се съберат отново, но вече за да решат някои чисто организационни въпроси. А сега можеха да си тръгват. Всеки да се залавя за работа.

Първи от ресторанта излязоха Вълка и Лябата. С тях тръгнаха и двама биячи. Те имаха отговорната задача да принесат в жертва свещената крава. Нима убийството на Ник не беше свещенодействие? Бермуда го смяташе за такова.

Той тъкмо мислеше да изпрати след тях още пет момчета, когато в ресторанта влетя един от биячите, лицето му бледо като платно, устните му треперят.

— Такова… С една дума… — оплете език той. — Ами…

Бермуда го отблъсна встрани и хукна към изхода. След него се юрнаха и останалите.

Вълка и Лябата лежаха неподвижно на площадката пред входа на ресторанта. И двамата бяха мъртви. До тях беше паднал на колене един от биячите и със сподавени стенания се люлееше насам-натам.

Вълка беше получил куршум в челото, Лябата беше без дясно око.

— Какво стана? — обърна се Бермуда към оцелелия бияч.

— Ами такова… тъкмо излизахме и изневиделица се появи някаква таратайка. Бяла лада деветка… С една дума, спря… Подаде се някаква мутра отвътре. Значи, беше с брада… Кепето му беше нахлупено до веждите… И държеше пушкало… Докато се усетим…

— И ви изпозастреля като патки. И си замина. Така ли?

— Ами да…

— А ти защо не стреля? — избухна гневно Бермуда.

— Ами нали на събранията ходим без пушкала…

Така си беше. На събранията на групите в групировката беше прието да се ходи без оръжие. Но нали имаше охрана за това.

Бермуда обърна глава към четирите огромни горили зад себе си. Те се бяха скупчили един до друг и го гледаха виновно.

— Ще ви разгоня фамилията! — кресна им Бермуда.

Той скочи рязко към най-близкия и със замах му заби едно кроше в носа. Бликна кръв.

— Ама ние седяхме в колата… И изведнъж се появи тази осмица…

— Значи осмица било…

— Ние, докато зацепим какво става, и тия тримата дадоха фира… Тоя тип е бил някакъв спец, опатка ги от раз…

— Ей сега ще ви опаткам аз вас! — разкрещя се Бермуда. — Ще ви натикам в кучи задник! Номера поне запомнихте ли?

— Ами, не, целият беше зацапан…

— Защо не тръгнахте след него?

— Ами той и нас ни нареди добре, стреля по гумите…

— По-добре по кухите ви лейки да беше стрелял!

— Брато, я по-добре влез в кръчмата — посъветва го Черпака. — Да не вземе Ник да се върне…

— Кой?! — нахвърли се срещу него Бермуда. — Какъв Ник?

— Ами че ние имаме само един Ник.

Бермуда нареди на всички да се разпределят по колите и да се преместят в друг ресторант. Не можеха да останат тук повече. Всеки момент щяха да дойдат ченгетата.

След около двадесетина минути той им даваше указания:

— Накратко, захвърляме всичко и концентрираме всичките си сили срещу Ник. На всяка цена трябва да го намерим тоя изрод!

За да не губят време, Бермуда раздели групировката на три части и на всяка група постави отделна задача. Като че ли беше предвидил всички възможности. Както и да се стечаха обстоятелствата, би трябвало да заловят Ник най-много до три дни…

А сакът с парите стоеше в краката на Бермуда. Не му беше до тях сега.

Два тузарски джипа „Чероки“ влязоха в двора на блока почти едновременно и спряха пред един и същи вход. Но влязоха в двора от различни посоки. От всяка кола слязоха по четирима бабаити, явно невписващи се в категорията на номенклатурния елит, за който някога беше построен този внушителен блок.

Двама бръснати бабаити с кожени якета и широки дънки застанаха пред входа. Останалите шестима най-безцеремонно нахлуха вътре и минаха покрай портиерката.

— Приспаха бабето — каза единият на другаря си, който стоеше до входа и мързеливо оглеждаше двора. Интересуваше се най-вече от една бяла лада осмица. Но не видя такава никъде.

— Какво са направили? Да не са я очистили?

— Ти к’во, тъп ли си? Че нали е бабе, колко душица носи. Пръснали са я със спрей и готово.

— Дали няма да опъне краката?

— Бе кой я знае…

— Ей, слушай, тука да не живеят някакви педали?

Към входа се приближаваше нещо. Именно „нещо“ — не беше нито мъж, нито жена, а някакво „то“. Беше с пола под коленете, с обувки с нисък ток и ярко яке до кръста. Чертите му определено бяха мъжки, но беше наклепано цялото с грим — плътен слой пудра по бузите, сенки над очите и под очите, ярко червило, а на главата — перука.

Това чудо на природата се приближаваше бавно към мутрите.

— Къде отиваш бе, педерунгел? — прегради пътя му единият бабанка.

Онова спря и с полуженски-полумъжки глас каза:

— Преди всичко трябва да знаете, че не съм хомосексуалист, а травестит.

— Какви ги дрънка това плашило? — попита бабанката другаря си.

— Абе пързаля ни, един вид…

— Момчета, много бързам, трябва да ме пуснете да мина — не миряса съществото.

— Къде да те пуснем? Да те минат всички ли…

— Още веднъж ви казвам, не съм хомосексуалист. И нямам сексуални контакти с мъже. Аз съм тра-ве-стит…

— Ама че тъпак, пак се прави на интересен… — продължиха да му се подиграват мутрите.

Нито единият, нито другият имаше намерение да се мръдне от мястото си. Но между тях все пак имаше пролука, през която при добро желание създанието можеше с лекота да се промуши.

— Още веднъж ви казвам, много бързам! — с категоричен тон заяви то.

И изведнъж неочаквано хукна навътре. Мутрите се усетиха, когато чудото вече беше зад гърбовете им.

— Я стой бе, педал нещастен! — хукна след травестита единият.

— Дръж гадината!

Чудото спря доброволно до масата, на която кротко дремеше приспаната бабичка.

— Момчета, не се изразявате никак учтиво! — префърцунено каза травеститът, обръщайки се към мутрите. — Никой ли не ви го е казвал досега?

— Ей сега ще те…

Бабаитът така и не успя да каже какво мисли да прави с него. Като с магическа пръчка, в ръцете на травестита се появи пистолет със заглушител. Куршумът попадна директно в гърлото на бабанката. Той започна да се задушава от непоносима болка, кръвта и собствените си долни ругателства.

Другият също отвори широко уста — от учудване и страх. Но куршумът мина малко по-нагоре, образувайки дупчица точно между веждите му.

Никита — в това странно облекло беше именно той — не дочака двата трупа да се повалят на земята и моментално се насочи към асансьора. Вратите пред него се разтвориха веднага щом натисна копчето. Извади късмет.

Асансьорът спря на петия етаж. Никита тръгна да слиза към четвъртия, на чиято площадка се бяха скупчили трима огромни бабаити с кожени якета и ланци на вратовете.

— Жено, не ме ли чуваш какво ти казвам? — гърмеше басово гласът на единия. — Убили са сина ти. Ето го. Трябва да си го приберете…

— Е, хайде стига де, бабе! — настоя друг. — Излез и виж сама…

Но напразно се опитваха да провокират майката на Никита. Тя стоеше от другата страна на солидната блиндирана врата и нямаше никакво намерение да отваря. Не реагира по никакъв начин на провокациите им, защото вече беше предупредена за всичко.

И тримата бабаити стояха с гръб към Никита. Доста непредпазливо от тяхна страна.

Явно в летописа на черняевската групировка не беше записано как Никита и Вовата заловиха изродите, нахлули в дома на родителите му, за да ги отвлекат. Историята се повтаряше.

Единият бабанка все пак се обърна, чувайки тихите му стъпки. Но вече беше късно. Никита го беше хванал на мушка.

Пистолетът направи няколко отката един след друг с интервал от една секунда и три куршума бяха изстреляни. И тримата паднаха покосени като снопове при жътва на бетонното поле.

Никита пестеше и времето, и патроните. Затова се прицели точно в главите им, с цел да не прави допълнителни контролни изстрели.

Някога му се струваше абсурдна идеята, че може да убие човек. Струваше му се, че това не е по силите му. Но после разбра за закона на джунглата, чийто основен постулат е „Убий, преди да са те убили“.

Сякаш някой свише му беше продиктувал сценария, по който ще се развият събитията. Той трябваше да върне общата каса. И я върна. Но знаеше, че честната му постъпка ще бъде опорочена, че Бермуда ще насъска кучетата си срещу него, за да затвърди за негова сметка нестабилната си репутация в групировката. Можеше и да не връща парите. Но постъпи така, както беше редно. А мутрите какво… Може би те също са постъпили както е редно. И организираха хайка срещу него.

Какво пък, тогава Никита ще реши съдбите им…

Той играеше според правилата — убиваше, за да оцелее, не правеше никакви подли номера. И ще продължи да убива, за да оцелее. Никой не можеше да го осъди за това… Само смъртта може би.

Но той не се страхуваше от нея. Всичките му мисли бяха насочени само към едно — да победи. Просто нямаше време да се страхува.

Стреляй и ще победиш! Никита се беше въоръжил с този принцип и с няколко пистолета.

И ето че първите резултати бяха налице. Двете копелета, които Бермуда беше упълномощил да го очистят, бяха повалени още при излизането им от ресторанта. Момчетата бързаха да се заемат с поръчковото убийство, но изведнъж ги сполетя нещо непредвидено. Горкичките, сигурно по пътя към ада все още се чудят и се маят какво им се е случило.

Беше отправил последно предупреждение на мутрите — спрете се, докато не е станало късно. Но от това нямаше никаква полза. Онези бяха избрали смъртта. И нямаше защо да се сърдят тези тримата и онези двамата, чиито трупове се въргаляха на пода до масичката на портиерката.

Останаха още трима. Никита знаеше къде да ги намери.

Той слезе бавно на третия етаж. Звънна на една позната врата. Изглежда, току-що някой се бе опитвал да я разбие.

Никита се беше подготвил много старателно и прецизно за тази война. Купи и оформи на свое име документите за три стари, но много запазени коли. Приготви няколко екипа за дегизиране. С оръжието също нямаше проблеми. Снабди се със заглушител за беретата. Набави си няколко лимонки — за всеки случай. Е, и един автомат „Калашников“, както и пистолет „Макаров“ си купи, да му се намират. Уреди си и фалшиви документи пак чрез един спец от черния пазар. Добре че не върна всичките пари и си прибра бонуса от общата каса. Върна двата милиона, а всичко, което беше отгоре — двадесет и четири хиляди, остави за себе си.

Но най-важното беше, че бе подготвен психически да убива.

Някой от другата страна на вратата погледна през шпионката и в същия момент вратата се открехна леко. Никита застана пред процепа и веднага в гърдите му беше опряно дулото на пистолет със заглушител. Впрочем, точно това очакваше да стане.

— О, извинете, май съм объркал апартамента! — каза той и на лицето му се изписа виновно-фамилиарна физиономия.

— Не си го объркал, не си, педал такъв!

Мутрата го хвана с една ръка за блузата и го дръпна рязко към себе си. Никита леко се позаинати. Само дотолкова, че онзи да приложи по-голямо усилие. В крайна сметка, пистолетът в ръката му мръдна леко вдясно.

С леко движение, Никита бутна дулото още по-встрани и веднага пусна в действие своя. Мутрата получи един куршум в корема и зави от болка, но стенанията му бяха приглушени от възгласа на Никита:

— Ох, ох, какво правиш, негодник такъв!

Той довърши мутрата с един изстрел в главата и влезе в апартамента. А там…

Лена лежеше на пода. Съпротивляваше се, но не можеше да вика. Един от мутрите беше запушил устата й с ръка и я беше стиснал за гушата, а друг разкъсваше дрехите й.

Отношенията им с Лена бяха приключили. Не му трябваше такава приятелка. Тя се беше върнала при мъжа си. Кеша я бе приел обратно с голяма радост. Затова беше тук, в неговия апартамент.

Но и мутрите бяха тук. Искаха да направят засада на Никита. Не бяха минали и три минути, откакто бяха нахлули. Да бяха се свързали веднага с онези тримата, но те не, друго ги поблазнило.

Нито Капитана, нито Витал бяха проповядвали някога идеята за насилие над жени. Може Бермуда да им е дал указания да чукат всичко живо наред. Или момчетата просто си бяха загубили ума, или Лена бе прекалено красива…

— Момчета, може ли и аз да се включа? — с фалцет на обратен ентусиазирано попита Никита.

Двамата веднага забравиха за Лена и се обърнаха към него.

— Ей, ти кой си? — учудено възкликна единият.

Нито той, нито другият посмя да прави резки движения. Затова Никита си позволи да се поежи малко.

— Аз съм вашата хомосексуална смърт, братоци!

Представи си, че пред него стоят не хора, а някакви мишени в тир и с лекота ги застреля с глока си. Първо им пломбира топките с по един куршум, после ги довърши с контролен изстрел в главата.

Лена го гледаше изплашено, треперейки от страх. Мислеше, че следващият куршум ще е за нея.

— Чао засега, коте! — превзето каза Никита и й помаха за довиждане.

Той хвърли пистолета върху трупа в коридора и съвсем спокойно си тръгна. Слезе на двора и доста сполучливо заоплита крака, правейки големи осморки. Плюс това много му отиваше и екстравагантното облекло, с което се беше наконтил. Минувачите го изпращаха с насмешливи погледи, но в никакъв случай не проявиха подозрителност.

Никита излезе от двора и преспокойно седна в бялата си лада осмица. Щеше да я използва за последен път. Още днес трябваше да я изгори. А после ще се качи на зелената лада петица.

— Не, ама ти к’во, сериозно ли говориш?

Бермуда не можа да повярва на ушите си. Току-що му бяха съобщили нещо абсурдно…

— Абе като в стрелбище ги изпозастрелял. Двама на входа, трима в апартамента и още трима в апартамента на мадамата си.

— Осем момчета! Това говедо е пречукало осем момчета от нашите — хвана се главата Бермуда.

— Плюс Вълка и Лябата — кимна му Черпака.

— Вълка, Лябата… Мамка му, че това е пълен погром. Десет момчета…

— Нали това казвам, спец е…

— Не спец, а наглец! — избухна Бермуда. — На това копеле просто му е провървяло. С една дума, трябва да го довършим, иначе с нас е свършено. Така, така… Казваш, че Ник е защитил старците и мадамата си…

— Осем човека е очистил…

— Притеснява се за тях, значи… Накратко, хванете ги и тримата и ги доведете тук. И старците, и мадамата. Чрез мен ще се свърже с тях…

— А как да ги хванем? Мисля, че ченгетата вече са сложили пост там. Охраняват ги, сигурно…

— По-добре да бяха тръгнали по петите на това говедо Ник!

— Че Ник се беше дегизирал. Професионално направено. Никой не може да докаже, че е бил той.

— А, това ще го доказват следователите. На нас ни е все тая. Нали знаем вече кой е бил. А старците на това говедо трябва да ги приберете на всяка цена. И мадамата също.

— Ама нали ти казвам, че няма как да ги хванем! При тях сигурно вече има ченгета.

— Така ли? А с какво се избива клинът?

— С клин…

— Ами прави си изводите тогава…

Черпака не разбра нищо. Затова се наложи Бермуда да му разтълкува подробно какво е искал да каже.

В суматохата той не бе успял да намери място за съхраняване на общата каса и коженият сак беше винаги до него. И сега беше на две крачки, в метален сейф до креслото му.

— Мамка му, откъде я намериха тая раздрънкана тарга? Отврат! — изкриви лице в недоволна гримаса един здравеняк в униформа на сержант от милицията.

— Затваряй си устата! — кресна му бабанката с майорски пагони. — Хайде, слизайте!

Петимата набити мъжаги с полицейски униформи с голямо удоволствие слязоха от стария прогнил микробус със специални обозначения на купето.

С важна, делова походка те се насочиха към входа на един блок и се качиха на третия етаж. Пред апартамента нямаше никого, но и вътре беше празно. За сметка на това се показа една съседка от етажа.

— Ами няма никого у тях — уведоми ги тя. — Заминаха някъде.

В подтекста на думите й се съдържаше значението — крият се, и то се знае от кого, от мафиотите…

— Благодаря ви за информацията — сухо благодари на жената „майорът“.

И заедно с групата си се качи по-нагоре по стълбите. Но виж, до апартамента на Ник стоеше сержант с автомат в ръце и бронежилетка. Беше един такъв здрав мъжага, с надути бузи, които изглеждаха някак неестествено червени, и с големи рогови очила.

— Къде отивате? — с плътен бас спря той „милиционерите“.

— Майор Чикин! — представи се най-старшият по чин.

— Виждам, че сте майор. Покажете си документите!

— Заповядайте!

„Майорът“ извади от джоба си удостоверението, разтвори го и го пъхна под носа на сержанта с автомата.

— Ето, майор Чикин, регионално управление по борба с организираната престъпност. Имам разпореждане да отведа гражданите Брайт.

— Е, най-после — зарадва се сержантът. — Че жената днес има рожден ден, а иначе трябваше да стоя тука цяла нощ.

Той се отмести от вратата и направи място на „майора“, а после съвсем се дръпна встрани и застана зад гърбовете на цялата група.

„Майорът“ звънна на вратата. Отвътре нямаше никаква реакция. Позвъни още веднъж. Отново никой не отвори вратата.

— Ами няма никого у тях! — чу се зад тях гласът на сержанта.

„Майорът“ започна бавно да се обръща към него… Как така няма никого? Тогава защо пред вратата стои стража с автомат? Мислите му съвсем се оплетоха, в главата му стана пълна каша…

Дълъг картечен откос разреши от раз главоблъсканицата. Заедно с „майора“ беше повалена и цялата му свита. Трупът на един от „сержантите“ запълни точно очертанията с тебешир — това беше всичко, което остана от мутрата, убит на същото място миналия път.

Никита свали автомата, повика асансьора и съвсем спокойно слезе на първия етаж и излезе на двора. Също толкова невъзмутимо, без изобщо да бърза, се качи на зелената лада петица, запали двигателя, потегли и излезе на улицата. Нямаше кой да го спре…

Бермуда се тресеше целият от нерви.

— Това говедо играе с един ход напред… Още пет трупа… Ако продължи така…

— Момчетата не искат повече да го търсят — каза Черпака.

— Какво?! — Сякаш го обляха с леден душ.

— Ами това, което чуваш… И аз не искам…

— Това какво, да не е бунт на кораба?

— Както искаш, така го разбирай. Но стига сме преследвали Ник. Нищо добро няма да излезе от това. Вече има петнадесет трупа.

— Шестнадесет! — кресна разярено Бермуда.

Той сграбчи от чекмеджето на бюрото си един револвер и в пристъп на ярост изпразни пълнителя в главата на Черпака.

Бригадирът падна, килимът под него започна да се обагря в алено. Бермуда седеше в креслото с безизразен поглед, втренчен в трупа… Какво направи?

От транса го извади телефонен звън. Той автоматично взе слушалката.

— Е, как я караш, Бермуд? — Беше гласът на Ник.

Бермуда затрепери от ненавист.

— Ти ли си, помияр такъв! — ревна той.

— Не знам кой е помиярът… Защо пречука Черпака?

Сякаш някой го удари с нещо много тежко по челото. В ушите му започна да звъни, главата му се замая, гърлото му пресъхна и се сви от спазми.

— Как… Какви ги дрънкаш, бе? — прецеди през зъби той.

— Какви ги дрънкам ли? Смъртта идва да те прибере… Чао, говедо, повече няма да се видим на този свят.

Дългият монотонен сигнал в слушалката прониза болезнено ухото му и се заби в мозъка му. Но той нямаше сили да остави слушалката. Предсмъртно предчувствие парализира и тялото, и волята му… Този Ник всичко знае, всичко вижда. Той е навсякъде… Защо му беше да се занимава с него?

Накрая Бермуда дойде на себе си. Тресна слушалката и извика тримата си телохранители.

— Трябва да махнете това! — Показа им тялото на Черпака.

— Това ли?! — изумено погледна трупа единият.

— Ти си го очистил, ти си го и махай — твърдо заяви другият.

— Нас в тая работа не ни намесвай — добави третият.

Телохранителите отказаха да му се подчинят. Това означаваше, че Бермуда е паднал тотално в очите им. Не го уважаваха… И цялата останала групировка недоволстваше. Но цялото им недоволство беше концентрирано върху Черпака. Бе ликвидирал Черпака, но недоволството остана. Че отгоре на всичко стана още по-голямо…

— Знаете ли на какво ще ви направя? — Лицето на Бермуда почервеня от злоба, той бавно започна да се надига от мястото си.

— Абе я върви по дяволите! — погледна го презрително единият телохранител.

— Да си обираме крушите! — каза другият.

Тримата изчезнаха. Бермуда си подаде носа през вратата и огледа приемната. Нямаше никого. Разходи се из целия офис… Отново не откри никого. И във външния коридор нямаше никого.

— Ей! — Някъде зад гърба му се чу познат глас.

Бермуда се обърна рязко и видя прегърбен старец с чисто бяла брада, шапка и тояжка в ръката. Такива като този не ходят, а куцукат едва-едва…

— Кой си ти?

Впрочем, Бермуда вече се беше досетил кой стои пред него. Очите му се ококориха от ужас, когато видя как старецът изведнъж се изправя и в ръцете му се появява пищов.

— Познай от три пъти!… Едно… Две… Три…

Трите последователни изстрела оглушиха пространството. Но Бермуда успя да чуе само първия. Вторият и третият бяха погълнати от гробната тишина…

Никита хвърли ТТ-то върху трупа, прегърби се отново и с бавна старческа походка се насочи към кабинета на Бермуда.

Не беше и предполагал, че братоците ще се отрекат толкова бързо от този изрод. Наговорили са се и са изчезнали яко дим. Той тъкмо беше влязъл в офиса и беше много учуден, че никой не го посрещна на входа. Но за сметка на това се зарадва на срещата с Бермуда.

Време беше да сложи точка. И той я сложи. Но имаше още една малка подробност.

Коженият сак с парите на групировката беше заключен в сейф, а ключовете от него, доколкото бе разбрал, Бермуда криеше в бюрото, до револвера.

Револверът с изпразнен пълнител се подмяташе на пода, а ключовете се оказаха на мястото си. Никита бързо отвори сейфа и взе сака. Бермуда, явно, не е имал време да премести парите другаде и да ги скрие на по-сигурно място. Не е имал и представа даже, че чрез бръмбарчето в сака Никита получаваше най-актуална информация от противниковия лагер…

Той си тръгна от офиса, без да срещне никакви пречки по пътя си. Качи се в синята си лада шестица и съвсем спокойно запраши по шосето. Само няколко секунди по-късно на мястото, откъдето току-що беше тръгнал, две коли забиха спирачки една срещу друга — джипът с мутрите и фордът на ченгетата. Но и едните, и другите бяха закъснели…

— Защо го направи? — попита Краля.

Двамата с Никита бяха седнали в скъп ресторант, в отделно сепаре. Бяха сами.

— Искам да живея спокойно и да не се страхувам, че утре някой ще дойде да ме убие. Е, нали разбирате, че…

Цели три дни бе опитвал да открие Краля. Знаеше, че вече е излязъл от следствения изолатор, но не беше никак лесно да го намери. Никита обаче прояви упоритост и не се отказа. Освен при Краля, той нямаше при кого другиго да отиде.

— Това не са мои пари и не знам какво да правя с тях. Давам ги на вас и много бих желал да се погрижите за мен. В смисъл, да гарантирате безопасността ми…

— Да, да, в час съм с твоите подвизи — кимна Краля. — Чух, че си пратил на оня свят сума ти народ…

— Не бях аз. Ако не беше онзи тип, лично щях да се заема с Бермуда.

— Да бе, да, онзи тип… — С поведението си Краля му показа, че не му вярва, но е съгласен да приеме лъжата. — Хайде тогава да пийнем за този тип…

Той напълни до горе с водка две малки кристални чашки. Пийнаха, замезиха.

— Бермуда е направил доста издънки — каза Краля. — Ти си му върнал общата каса, а той пуснал песовете си срещу теб. Лоша работа… Между другото, как така касата се оказа в твои ръце?

— Ами нали постоянно се движех с Витал. По едно време той стана шеф на групировката, а на мен повери отговорността за касата.

— Значи ти си я пазил. Добре де… А сега как се оказа у теб?

— Ами взех я — присви рамене Никита. — Просто я взех… За да не я докопат ченгетата.

— Да, ченгетата наистина се развилняха като фурии — каза Краля. — Цялата ви групировка я прибраха набързо. Всички до един вкараха на топло. Пуснаха в действие и СОБР, и ОМОН… И общата каса можеха да си приберат. Да, Ник, много добре си постъпил…

Никита вече знаеше, че ченгетата са провели широкомащабна операция и са прибрали всички мутри под шапката на Бермуда. Всички до един бяха арестувани. На практика групировката не съществуваше вече.

— Чувал съм за Капитана — продължи Краля. — Бил точно момче. Обаче после нещо взел, че превъртял. И за вашия Витал съм чувал. Този пък веднага го ударил на слободия. Скарал се сериозно с доста солидни хора. За което, между другото, си получил наказанието.

Никита въздъхна облекчено. Значи там, сред елита на подземния свят, не са приписали смъртта на Витал на него. Смятат, че са били онези, по които бяха стреляли с гумени куршуми…

— А Бермуда, честно казано, си беше сульо. Не потърси съвет от нито един бос от старата гвардия, а направо започна да раздава правосъдие. Виж го ти главореза… Мисля, че към теб, Ник, никой няма да има претенции. Ще уредим нещата. И с черняевските мутри ще уредим нещата. От пандиза скоро няма да излязат, така че… Тяхната територия остава безстопанствена. Но нали знаеш, че веднага ще се намери кой да заеме мястото им. И ще го направят. Даже знам кой има претенции. Общо взето, ще поговоря с когото трябва. И ти давам думата си, че с теб всичко ще е наред. Можеш да спиш спокойно, никой няма да те закача. Нали знаеш, думата на Краля е желязна.

Никита силно се надяваше да е така.

Четвърта глава

Беше непрогледна нощ. Валеше. Тъмният безлюден двор на завода бе осветен от светлините на приближаващи коли. Първи прорязаха тъмнината фаровете на два джипа.

Те спряха до наредените камари с чугунени отливки. От джиповете слязоха няколко здрави момчета с дълги кожени манта. Бяха шестима. И несъмнено всеки беше запасал нещо под мантото.

След минути голям участък от двора бе осветен от силните светлини на микробус. След черния микробус „Тойота“ се движеше огромен джип „Линкълн Навигатор“. Колите спряха близо до джиповете. От тях слязоха не по-хилави момчета, също с кожени манта. Те обаче не криеха оръжието си. Всеки държеше по един картечен пистолет родно производство.

Бойците от двата лагера застанаха в редици едни срещу други. Напред излязоха по двама старши и от двете страни.

— Донесе ли го? — грубо попита слабичкия мъж с очилата някакъв тромав здравеняк.

— Съмняваш ли се? — отговори онзи. — Толя, мислиш ли, че иначе щяхме да се домъкнем до тук?

Ниският и набит бабаит явно не се вписваше в категорията на редовите граждани. Речта му, маниерите му издаваха закоравелия престъпник.

— Абе май си прав…

Той беше упълномощен да представлява групировката. Прякорът му беше Толята.

— Ей, Семьонич, защо твоите момчета са с автомати? — попита слабичкия мъж помощник-старшият бабаит.

— Ами, това са образци на оръжията — най-невъзмутимо отговори онзи.

— Само че без тестване, става ли? — недоверчиво се усмихна Толята.

— То се знае…

Семьонич заведе купувачите до микробуса и отвори задната врата. Шофьорът включи осветлението в купето отзад.

— О, супер! — не се сдържа Толята.

В тойотата имаше оръжие родно производство.

— Ето! — Слабичкият мъж взе един от картечните пистолети. — Страхотна играчка. Модел „Кедър“. Конструкцията е разработена от Константин Драгунов. Деветмилиметров е. Теглото му е килограм и четиристотин грама. Вместимостта на пълнителя е тридесет патрона. Ефективната далекобойност е петдесет метра. Има много добра скорострелност.

— А заглушител? — попита Толята.

— Заглушителят върви в комплект с лазарен мерник като допълнителни опции към продукта.

— Става.

— Оръжието е хубаво. Между другото, само ченгетата още не са го приели на въоръжение.

— Я гледай ти! — зарадва се Толята. — Значи, казваш, ченгетата нямат такова оръжие. Супер! Ще ги поизпотим, без майтап!

— Това си е ваш проблем — студено се усмихна Семьонич. — Ако щете, потете ги, ако щете, морете ги… Моята работа е да ви доставя стоката.

— Абе стоката я взимаме, няма проблем. Какво друго можеш да ни покажеш?

— Автомати. „Калашников“ модел АК-103, скъсения вариант. Теглото му е три килограма, калибърът — седем шестдесет и две.

— Става. Какво друго имаш?

— Пистолети модел „Бердиш“. Теглото му без патроните е осемстотин и десет грама. В пълнителя има петнадесет патрона.

— Върви. Само това ли е?

— Ами както се разбрахме. Нося още и подцевни гранатомети, нощни прицели…

— Ще уредим нещата. Трябва първо да пробваме пушкалата.

— Разбира се — кимна Семьонич. — Цялата нощ е пред нас, има време. А как стоят нещата с парите?

— Всичко е както се разбрахме.

— Отлично. Къде са парите?

— В колата. Ела да ти ги покажа.

Но така и не успяха да стигнат до джипа на Толята. Изведнъж някъде от тъмното съвсем безшумно изскочиха яки момчета в камуфлаж. Появиха се като призраци от нищото, обкръжавайки ги от всички страни, и стремително се нахвърлиха върху мутрите и бойците на търговеца на оръжие.

Семьонич беше повален с лице в калта, някой го притисна с крак в гърба.

До него повалиха Толята. Под натиска на две момчета от СОБР онзи се мяташе като обезумял в калната локва и сипеше проклятия по техен адрес. Затвори си устата само след като една тежка кубинка му изби зъбите.

— Момчета, блестящо изпълнение! — Подполковник Клепиков, началникът на Светлов и Вершинин, сияеше от щастие. — Такава успешна операция да проведете.

Току-що му бяха докладвали, че тази нощ с подкрепата на момчетата от специалния отряд за бързо реагиране подчинените му са заловили голяма партида незаконно оръжие и са арестували всички — и търговците, и купувачите.

Оръжието било иззето, а арестуваните — изпратени в ареста на най-близкото районно управление на милицията.

— Под камък вода не тече — каза Светлов.

— Откъде получихте информацията?

— Агентурни сведения. Вчера научихме и веднага ги заловихме.

— Отлично! Това е. Засега сте свободни!

Клепиков нямаше търпение колкото се може по-бързо да доложи на шефовете си за героичната операция по залавянето едновременно на две организирани престъпни групировки. Естествено, че ще се изтъкне като главен герой. Впрочем, Игор нямаше нищо против.

За него и Вершинин тази акция беше резултат на дълга и упорита работа и много им се искаше тя да послужи като тласък за разгромяването на оръжейната мафия.

Светлов беше хванал следите на тази групировка много отдавна и бе започнал да разнищва случая. Но го спряха. Първо убиха агента му, след това изпратиха наемен убиец да ликвидира него самия. И ако не беше Никита със странната фамилия Брат, сега нямаше да е сред живите.

Никита беше халосал доста тежко наемния убиец. Главата му беше цяла, но в нея беше пълна каша. Беше изпаднал в пълна амнезия и нищо не помнеше момчето. В началото с Вершинин мислеха, че се преструва, но лекарите потвърдиха диагнозата. След това убиецът внезапно почина. Смърт при загадъчни обстоятелства… Макар да го държаха под засилена охрана.

Мафиотската организация не само се беше отървала от един неудачник и потенциален свидетел, но искаше и да демонстрира на Светлов и Вершинин силата си.

Игор се престори на изплашен и сякаш забрави за търговците на оръжие, но всъщност продължи да работи тайно по случая. Бавно и предпазливо, той се промъкваше към престъпниците, които се бяха осмелили да му хвърлят ръкавица. Беше засегната професионалната му гордост и той не можа да се успокои, докато не разгроми тези негодници.

И ето че днес през нощта беше нанесен първият удар. Съвсем скоро главатарят на оръжейната мафия ще научи кой е планирал и организирал операцията по залавянето на хората му. А тази мафия имаше могъщи покровители в чиновническата върхушка.

Оръжието, което се продаваше на вътрешния пазар, не се доставяше от чужбина, а от родните оръжейни заводи. И при това престъпниците не вземаха какво да е, а оръжие със специално предназначение. Всичко най-ново, най-добро. И за глупака беше ясно, че пипалата на този октопод са много дълги и лепкави.

Само вътрешният пазар да беше! Оръжието се търгуваше успешно и зад граница. На никого досега не беше по силите да спре каналите за доставка. Прекалено много интереси бяха преплетени в този бизнес.

В това Игор Светлов и Лев Вершинин се убедиха още веднъж само след два часа. Началникът отново ги повика при себе си.

Клепиков имаше такъв вид, сякаш току-що са го полели с ледена вода, а после са го подсушили набързо със сешоар с развалена електроизолация.

— Ама че работа… — рече той, гледайки някъде встрани от Игор и Лев. — Ама че работа…

— Какво, намерихме работа на прокурора, така ли? — попита Вершинин.

— Не се прави на много остроумен, Льова! — уморено го погледна Клепиков. — Не ти отива…

— Защо решихте, че остроумнича? Питам ви дали наказателните дела на нашите нощни птици са заведени.

— Възбуждането на наказателно дело е отказано!

Съобщи го с такъв вид, сякаш и самият той не вярва. Впрочем, наистина беше трудно да се повярва, че е възможно. Как така! Престъпниците са заловени на местопрестъплението, с оръжие, има веществени доказателства. А да се възбуди дело срещу тях, било отказано!

— Това ли е официалният отговор? — грубо попита Светлов.

— Игор, само няма нужда да ме вземаш на прицел! — протегна ръка Клепиков, сякаш искаше да се предпази. — Разбира се, че официално никой няма да откаже възбуждането на дело. Но ще видиш, че ще протакат до безкрай.

— И ще пуснат всички след три дни.

— Да… Ако, разбира се, не се даде по-голяма гласност на случая.

— Ами ние ще му дадем.

— И много ще съжалявате за това после.

Не стана ясно заплашва ли ги подполковникът, или ги предупреждава.

— Кой ти каза?

— Онзи от горе! — Клепиков показа с очи тавана.

— А кой е казал на онзи горе?

— А, това, виж, не знам. Аз съм дребна риба.

— Как ще сте дребна риба, другарю подполковник, от големците сте вие.

— Освен това семейството ми е голямо — отсече Клепиков. — И ти, Льова, имаш жена, дете. Само Игор ни е ергенче, няма какво да губи.

— Не ви разбрах, другарю подполковник, искате да ми отнемете партньора ли? — с тъжна ирония попита Светлов.

— Както искате, така го разбирайте. Общо взето, момчета, препоръчвам ви горещо да забравите този случай.

В същото време звънна телефонът. С посърнал вид, Клепиков вдигна слушалката и изведнъж подскочи като ужилен.

— Тъй вярно, другарю генерал-лейтенант! Да, другарю генерал… Мисля, че всичко ще бъде наред… Всичко ще бъде наред!… Тъй вярно!… Тъй вярно!… Ще бъде направено!… Слушам! До утре ще е уредено! Довиждане, другарю генерал…

Клепиков затвори телефона и уморено се свлече на стола. Сякаш беше разтоварил сам цял вагон.

— Беше шефът — вяло промърмори той.

— И му обещахте, че всичко ще е наред? Че няма да упорстваме?

— Да. — Клепиков изгледа Светлов така, сякаш го моли за пощада.

— Това не мога да ви го обещая! — отсече Игор.

— Напразно, напразно се инатиш — поклати глава Клепиков. — Можеш да си имаш големи неприятности.

— Ами нали току-що казахте, че няма какво да губя.

— А главата си?

— Заплашвате ли ме?

— Ти какво, Светлов, да не си се побъркал? Общо взето, така стоят нещата, господа офицери! — неочаквано се оживи Клепиков. — Виждам, че имате прекалено много свободно време и се бутате там, където не ви е работа. А това, което трябва да вършите, отлежава. Защо не работите по случая за убийството на гражданите Курцев и Лябов?

— Че какви граждани са те? — учуди се Вершинин. — Те са рекетьори.

— Мутрите също са хора. Защо не сте открили убиеца? — Началникът продължи да изброява цял куп фамилии.

Светлов и Вершинин бяха включени в разследването на масовото убийство на мутрите от една криминална групировка. Първо ликвидирали двама, след това осем души накуп, а после петима. Чистката завършила с още два трупа.

Всички, освен един били убити от един и същи човек. Престъпникът действал много грамотно и решително. Веднага ставало ясно, че е професионалист. И никъде не оставил следи. Той бил и стрелецът от бялата лада осмица, и травеститът с пистолета, и сержантът от патрулно-постовата служба и накрая побелелият немощен старец. А кой се крие зад всичките тези маски, не беше известно.

— Как така не е установено? — възмути се Клепиков. — Ами вашият стар познат? Никита Брат?

— Това са само версии — намръщи се Светлов. — Вярно е, мутрите му търсеха сметка за нещо. Като че ли смятаха да го ликвидират. Но нали нямаме никакви доказателства, че точно той ги е убил.

— А и той не би се справил с такава сюрия народ — добави Вершинин. — Все пак става дума за седемнадесет трупа, представете си само. И не са убити някакви си там немощни хорица, а мутри от висока класа със сертификат.

— Какъв сертификат? Какви ги дрънкаш?

— Какво, да не би мутрите да нямат сертификат за качество? Аа, е, да, нали ги прибрахме. И не ги пускаме. Отнасяме се към тях с цялата строгост на закона. А тези, дето ги хванахме с оръжието, тях трябва да ги пуснем. Значи, те имат сертификат за качество.

— Не се дръж като палячо, Вершинин!

— Не се държа като палячо. Между другото, тази нощ рискувахме живота си. Престъпниците бяха въоръжени с последни модели автоматично оръжие. Цяло щастие е, че всичко мина така гладко.

— Да не мислиш, че не те разбирам, Лев? — отново го помоли с очи за пощада Клепиков. — Много добре те разбирам… Но виждаш, че се намесиха много отвисоко…

— Висшите кръгове на властта. Аферисти, подкупни рушветчии, педали и мръсници — това са те.

— Добре де, Вершинин, така да бъде. Рушветчии са, педали са… Но срещу тази сила не можеш да се изправиш.

— Не мога — кимна му Лев. — А би трябвало.

— Стига, забравихме за този случай. Това не е наша грижа.

— Наша е! — осече Светлов.

— Ваша грижа е Никита Брат! — не можа да сдържи нервите си Клепиков и им кресна: — Лично шефът нареди до утре вечерта да бъде намерен престъпникът. Живи-умрели, но до утре вечер трябва да вкарате Никита Брат зад решетките.

— Ами че него никъде го няма — разпери безпомощно ръце Вершинин.

— А да взема да ви го поднеса на тепсия, не искате ли?

— Няма нужда, сами ще го намерим.

— Тогава напред, яхвайте конете. Нали разбрахте, до утре вечерта. Това е заповед.

Светлов и Вершинин се върнаха в кабинета си.

— Заповед било! — Язвително пародира началника си Лев.

— Прави се на герой на нашето време, мамка му…

— Абе Клепиков е само един памперс…

— Омазана пелена.

— Точно така. Напълнили го с някакви гадости и сега го хвърлят върху нас.

— Е, хайде сега, ние не сме такива надувки, ще се избършем — тъжно се усмихна Вершинин.

— Знаех, разбираш ли, че тези спекуланти имат връзки нависоко. Но чак пък толкова…

Светлов знаеше приблизително каква е структурата на престъпния синдикат.

Начело стоеше изпеченият престъпник на име Виктор с фамилия Мамутов. Прякорът му беше Мамута. Около себе си беше събрал около двадесет престъпници като него — ловки, съобразителни и бързи. На практика се занимаваха с всичко — с доставката на оръжието на място, с работата с клиентите, с пласмента на стоката. Но музиката се поръчваше от други. Точно те даваха тон за начало, а именно — достъпа до източниците на оръжие. А кои точно са тези хора, Вершинин и Светлов не знаеха. Но имаха предвид един много влиятелен бос. Може би именно чрез него Мамута се свързваше с високопоставените си покровители.

Можеха да се доберат и до този бос, и до високопоставените му покровители, дори до организаторите на оръжейната мафия. И все някой ден щяха да го направят. Но Светлов мислеше така преди. Вече дълбоко се съмняваше, че ще успее да реализира тези свои планове. Прекалено силен се оказа противникът, след като самият шеф му върви по свирката.

— Да, не можем да се доберем до тях, много нависоко са — кимна Вершинин.

— Клепиков е прав, можем да си загубим главите. Какво ще правим?

— Не знам. Щом пускат такъв едър улов от мрежите… Не знам…

— Да вземем да притиснем Мамута? Как да го намерим, знаем. Ще го закопчеем, ще му набутаме някое пушкало в джоба, някое пакетче с хероин…

— А на следващия ден ще го пуснат. Щом смятат да пуснат тези вчерашните, какво остава за него… А и Семьонич е къде-къде по-дребна риба.

— Да, прав си, така е. Да вземем да го оставим този костелив орех. Не е за нашите зъби. Гледай, мамка му, какво става в тая държава! Пълен произвол и слободия!

— И да се ядосваш, и да не се ядосваш, все тая — въздъхна Вершинин. — Добре де, да си признаем честно, с този случай се провалихме.

— Да ти кажа, не само се провалихме, а и се набутахме на едно място, дето започва със „з“…

— Ами щом сме наврени там, дай да се измъкваме някак.

— Как?

— Ами от само себе си ще станат нещата. Засега ще се заемем с Брат. А след време току-виж пак затегнем примката около врата на Мамута. Може даже отгоре да ни наредят да го спипаме.

— Добре, хайде да направим така. Не ни е за първи път да сме в изчаквателна позиция. Тайно ще продължим да движим разследването за Мамута, както и преди. А задължително ли е да прибираме Брат?

— Ами нали Клепиков ни нареди. Трябва да сме нащрек, иначе полека-лека ще започне да ни прави мизерии…

— Само че как да го спипаме?

— Ами как, наемаш една бригада мутри и напред. На следващия ден от момчетата и помен няма да остане. Да ти кажа, готов съм под дърво и камък да търся такива момчета като него. Току-виж, след някой друг месец няма да остане нито един мафиот в Москва.

Вершинин не криеше симпатиите си към Никита. А Игор дължеше живота си на него. Може би не го преследваха толкова усилено, но все пак го преследваха. Първият път беше, когато той и бригадирът му по прякор Витал поеха по пътя на войната. Вторият, когато той отново се опълчи срещу групировката си.

Първия път имаха възможност да го арестуват и го направиха. Но го направиха само за да може Игор да го предупреди за опасността, която го заплашва от страна на Витал. Никита си бе направил съответните изводи и в резултат на това отново имаше планина от трупове.

Разследването на убийствата вървеше много мудно. Та нали пострадалите не бяха кои да е, а изявени мутри. Освен това разгромената групировка нямаше покровители от страна на чиновническата върхушка, така че нямаше кой да затяга юздите на следствието.

Търсеха Никита, но без особено усърдие.

Но днес им бяха наредили да активизират издирването — колкото да намерят някаква работа на Светлов и Вершинин и така да отвлекат вниманието им от търговците на оръжие.

— Знаеш ли, струва ми се, че ще намерим Никита в едно кафене. „Калинка“ се казва — предположи Светлов.

— Разбрах намека — озъби се доволно Льова. — Отдавна беше време да хапнем по нещо.

— А и не само да похапнем. Може да поседим няколко часа на чаша топъл чай.

— Ама да не е много горещ. Около четиридесет градуса е добре. Трябва да звънна на жената, че днес ще закъснея.

— Кажи й, че са те изпратили по петите на много опасен престъпник.

— Няма да й казвам само къде ще го търсим… „Калинка, Калинка, Калинка моя“ — изтананика Вершинин и погледна към телефона, който в същия миг иззвъня.

Лев вдигна слушалката.

— Какво?… Кой? Аз ли?! Слушай, какво искаш?… Абе я си гледай работата, тъпо копеле такова… Виж какво, затваряй си мръсната уста! Абе що не си го навреш отзад бе, дебил!

Той натисна копчето за прекъсване на линията и набра някакъв номер.

— Госпожице, на този телефон току-що имаше обаждане. Откъде е?… От уличен телефон ли?… Благодаря ви.

— Кой беше?

— Абе някаква отрепка.

— Какво искаше?

— Опитваше се тактично да ми обясни важността на настоящия момент… Заплашваше ме, с една дума. Каза, че ако не успокоим топката по делото с оръжейниците, лошо ни се пише.

— И ти го прати…

— Там, където му е мястото. И да ти кажа, съгласи се.

— Не ми харесва цялата тая работа. Много добре знаеш, че тези момчета не са някакви клоуни от цирка.

— Нищо, ще се оправим.

Светлов и Вершинин имаха намерение да се заемат с издирването на Никита в малкото кръчме „Калинка“, където винаги ги посрещаха като много скъпи гости. И сега отидоха там. Само че вече бяха забравили за Никита. Друго ги притесняваше в момента.

Някакво момиче стоеше самотно под дъжда. Беше облечена в платнен шлифер, нямаше чадър. Беше симпатична, даже може да се каже красива. Само че стоеше на доста неподходящо място. Тук обикновено се подвизаваха проститутките.

Никита спря шестицата с цвят на кафе точно до нея. Отвори й дясната врата.

— Качвай се! — махна й, канейки я да седне в колата.

Момичето не се подвоуми нито за момент и веднага се цопна на седалката до него. Усмихна му се срамежливо и махна с ръка мокрия кичур от челото си.

Отблизо не му се стори чак толкова красива, както отдалече. Даже не беше симпатична. Но Никита я съжали. Валеше, беше студено, а тя стоеше съвсем сама на улицата в това лошо време, облечена в някакви жалки парцалки.

— Премръзна ли? — попита той.

— Ами да — кимна му тя.

— Как се казваш?

— Оксана.

— Защо стоиш тук? Сама ли си? Няма ли кой да те наглежда?

— Ами, не, има кой да ме наглежда…

— И кой?

— Ами Валера…

— Кой е този Валера?

— Какво, не се ли сещате?

Никита разбра намека й.

— Какво, ти да не си проститутка?

— Жрица на нощта — поправи го тя.

Хубава работа, на това му се казва да съжалиш нещастното момиче… Но нима не можеш да съжалиш една проститутка?

— Отдавна ли стоиш?

— Ами успях да се измокря до кости.

— Да се беше прибрала вкъщи.

— Нямам дом. Живея с Валера. Той живее с още три момичета. Но сега не мога да се прибера при него. Трябва да работя.

— Откъде си?

— От Днепропетровск.

— Ясно… Дошла си да изкараш мангизи. А дъждът е изгонил всичките ти клиенти. А и мястото не е много добро, тук не кълве много. Друго си е „Тверская“.

— Ами май ще трябва да сляза… — каза Оксана.

Явно изобщо не беше в настроение да слуша празните му приказки. Трябваше да изкарва пари, без значение дали, докато чака клиента, може да си докара пневмония. А и самият клиент можеше да й лепне някоя интересна болест.

— Хайде да отидем у дома — неочаквано й предложи Никита. — Там е топло, уютно, ще пийнем по кафенце, ще послушаме музика.

— Който поръчва, плаща, нали знаеш.

— Да, разбира се. Колко ще струва?

— Ако е за цяла нощ, петдесет долара.

— Стига бе! Само толкова?

— Може и сто — бързо реагира Оксана.

Никита само поклати глава, без да казва нищо. Бедното момиче, смазал я е животът, направо я е хвърлил в калта и трябва да се мъчи като грешен дявол, за да оцелее…

— Да тръгваме тогава.

Никита беше наел едностаен апартамент в район „Чертаново“. Никой не знаеше за него, дори родителите му.

Бе изиграл добре картите си и накрая обра цялата печалба. Бермуда получи куршум в челото, мутрите, които искаха да го ликвидират, също ги нямаше вече. А останалите момчета от групировката бяха арестувани от ченгетата, и то заради големия шум, който Никита вдигна с убийствата. Освен това Бермуда застреля Черпака. Настана пълен хаос, с една дума…

Следващата му стъпка беше реабилитацията. Общата каса беше в неговите ръце. Можеше да си присвои парите, но скъперничеството в този случай щеше да предизвика само нова обиколка по виражите на смъртоносната гонка. А Никита искаше спокойствие, искаше да се измъкне от криминалния свят. Затова му се наложи да се обърне към Краля. Нека той реши какво да прави с касата на групировката — дали да напълни своята каса с тези пари, или да вземе само част от тях, а останалите да даде на групировката, която ще се настани на осиротелите черняевски територии.

Краля обеща, че никой няма да закача Никита. Съвсем наскоро това беше потвърдено от авторитетния бос, чиито бригади си приватизираха безстопанствените територии на черняевската групировка.

Сега Никита беше съвсем обикновен човек. Не беше обвързан с никого, или по-точно не му тежаха вече оковите на непредсказуемата братска дружба на мутрите. Вярно, че за изходния си билет трябваше да плати с кръв. Добре че не беше с неговата поне, а с чужда.

Измъкна се от групировката, но сега го преследваха ченгетата. Нямаха преки улики срещу него, това го знаеше със сигурност, но го подозираха за убийствата и затова в момента го издирваха. И ако го намерят, щеше да прекара доста дни и нощи в следствения изолатор. А после месеци, ако не и години ще трябва да се задушава в някаква затворническа килия, докато не получи оправдателно решение от съда.

Затова се беше преместил тук, в тази тиха, скромна квартира. Движеше се е легалните си документи, но се стараеше да не се набива на очи, за да не попадне в ръцете на ченгетата. Кой знае, може вече да са разпространили негов фоторобот…

— Апартаментчето не изглежда никак зле — каза Оксана, когато влязоха в квартирата му.

— Старая се — небрежно подхвърли той.

Качественият ремонт, хубавите мебели, банята с плочки, вносната техника, уютът — всичко това не беше негова заслуга. Беше наел апартамента в този вид. Вярно, наложи се да доплати доста солидна сума, но Никита не се скъпеше. Нали все пак щеше да живее в този апартамент, а не просто да съществува. Вече беше „свалил оръжието“ и нямаше да се налага да се изнася оттук спешно.

— Можеш да си вземеш душ, ако искаш — каза Никита, подавайки на Оксана чисто нова хавлия и кърпа в целофанова опаковка.

Тя оцени жеста му и го възнагради с признателна усмивка.

След това пиха шампанско. Оксана му разказа за тежката си съдба, а Никита я слушаше и й съчувстваше искрено.

Можеше да помогне на това клето момиче, можеше да я отърве от лапите на сутеньора й, даже да я приюти при себе си. И ако му е добре с нея, то… Стой!

— Да можех да си намеря такъв мъж, който да има всичко: голяма къща, мерцедес, да се къпе в пари…

Оксана започна да мечтае на глас. Думите й внесоха лека горчилка в сладкия романтичен унес на Никита. Край, вече не може да става и дума за някакви сериозни отношения с нея… Достатъчна му беше Лена. Тя също искаше какво ли не…

— Време е да си лягаме — каза Никита.

Изведнъж тонът му стана студен. Вече нямаше желание да разговарят.

— Да, разбира се — кимна момичето.

Тя стана, олюля се леко и с едно движение на ръката смъкна хавлията от себе си. Под нея нямаше нищо, само красиво стройно тяло с пълен комплект напълно зрели женски прелести…

— Защо го правиш? — сухо попита Никита.

— Да не би да съм дошла напразно? — учуди се тя. — Нали ми обеща сто долара.

— И така ще ти ги дам.

— А, не, няма да стане. Да не съм саката, че да вземам подаяния.

Да, Оксана определено не приличаше на саката. Беше хубава жена. При това много хубава, а освен това гола. А пък той все пак беше мъж. Не беше обратен, нито импотентен. Затова изобщо не възрази, когато тя се приближи, седна върху коленете му и се зае със служебните си задължения.

Лев Вершинин се прибра вкъщи много късно, в полунощ. Заседяха се с Игор в „Калинка“. Пийваха си водчица с хубаво мезенце и сладко си приказваха. И от време на време поглеждаха към входната врата — току-виж „оръжейните“ главорези нахлуят с автомати в ръка и ги направят на решето. Пистолетите в кобурите им бяха в пълна бойна готовност за всеки случай, със свалени предпазители…

Но нищо не се случи. Никой не се опита да ги нападне. Към единадесет и двамата се запътиха към къщи. Лев седна в старичката си лада двойка и след около половин час си беше у дома.

Тъкмо пъхна ключа в ключалката и забеляза, че вратата е отворена. Обзе го много лошо предчувствие, кръвта му застина в жилите. Лев бързо извади пистолета от кобура и внимателно се промъкна в антрето. Нямаше никого… В хола също беше празно… Само килимът беше намачкан, сякаш стадо мамути са минали през него…

Намери жена си и дъщеря си в детската стая. Катя и Вика седяха прегърнати на леглото и тихо ридаеха.

— Какво се е случило? — глухо попита Лев.

Катя подскочи като ударена от ток. Обърна се рязко към него и го прониза ненавистно с поглед.

— Проклет да си!

Не беше очаквал такова нещо от нея.

— Катя, какво ти става? — шашардисано се втренчи в нея Лев.

— Проклет да си и ти, и твоята служба… — вече много по-тихо, почти шепнейки каза тя.

— Ама какво е станало тук в крайна сметка?

— Изнасилиха Вика. Ето какво!

Катя хлъцна и пак заплака горчиво, прегръщайки още по-силно дъщеря си. Вика също заплака, обливайки се цялата в сълзи.

Катя беше на тридесет и шест, а Вика — на петнадесет. Лев имаше все още млада жена и вече голяма дъщеря. Те винаги са се разбирали като приятелки, не се караха, не се дърпаха. И изведнъж това…

Изнасилили Вика… На това просто не можеше да се повярва…

— Кой… Кой го направи? — Вершинин се задушаваше от ярост.

Само да му падне изнасилвачът… Това ще е последната секунда в живота му.

— Питам ви кой го направи! — кресна им той.

Накрая Катя го чу.

— Тези, които изнасилиха и мен… — каза тя и се замята в истеричен плач.

Вершинин трябваше да положи невероятни усилия, за да я накара да говори.

— Те… Те нахлуха в апартамента — хълцайки започна да разказва тя. — Бяха четирима, всичките едни огромни, силни… Мен ме блъснаха на килима, Вика я замъкнаха в нейната стая… И се започна… Изнасилиха ни, разбираш ли!

След това му съобщи най-ужасното… Престъпникът изнасилил Катя в ануса и казал, че именно това му е наредил мъжа й.

— Казал си му да си го навре отзад…

Вершинин изрева като лъв. Сега нямаше нищо по-важно в живота му от това да отмъсти на тези кучи синове. И ще го направи. Ще ги унищожи…

Телефонът звънна в два през нощта. Лев грабна слушалката и чу нечий противен глас:

— Е, какво, ченге! Сега разбра ли, че сме сериозни хора?

— Как можа, педал мръсен?! — избухна гневно Лев. — Какво си направил, нищожество такова? Защо не се срещна с мен?

— Какво, и на теб ли искаш да си случи същото?

— Ще ви спипам аз, копелета гадни!

Телефонната слушалка изпука в ръцете му, сякаш беше вратът на долния негодник.

— А, виж, това не те съветвам да го правиш… Следващия път ще убием и теб, и жена ти… Нали разбра вече, че не хвърляме думите си на вятъра.

Изродът му съобщи това със зловещ гробовен глас и Вершинин ясно осъзна, че това не е просто заплаха.

— Помисли си, ченге. Добре си помисли…

— Гад мръсна! — прецеди през зъби Лев.

Опитът за покушение върху живота на Игор, опозоряването на семейството на Лев — всичко това бяха брънки от една и съща верига. Следващата брънка щеше да бъде смъртта на Катя и Вика. Вершинин не можеше да допусне това да се случи.

Той се задушаваше от злоба, но това беше злоба от безсилие.

— Това са само празни приказки, ченге… С една дума, държим те под око. И приятелчето ти също. Ако направите само една грешна стъпка, край. Можеш да поръчваш ковчези на семейството си.

В слушалката се чу монотонен сигнал.

Сякаш всичките му силици изпи този разговор. Ръцете му трепереха и дълго не можа да намести слушалката върху телефона. После бавно се дотътри до креслото и уморено се отпусна в него.

Главорезите го бяха притиснали от всички страни. Само да посмее да се възпротиви, и ще остане без семейство. Осъзнаваше го много добре. А той не би преживял смъртта на Катя и Вика.

Лев застена от ярост и безсилие. Не искаше да загуби семейството си, но и не можеше да остави тези копелета да се измъкнат безнаказано.

Оксана изхвърча от гнезденцето му рано сутринта. Никита мушна в джоба й сто долара и без никакви угризения на съвестта й показа вратата. Вчерашното му съжаление към нея се беше изпарило като дим. Вчера беше потискащо мрачно, влажно, валеше дъжд и се бе размекнал, бе навлажнил очите. Но днес слънцето се бе показало зад прозореца, локвите бяха изсъхнали и навлажнените му очи също пресъхнаха. Не трябва да съжаляваш хората, които нямат нужда от това.

И себе си нямаше смисъл да съжалява. Всичко беше наред! Всичко беше просто чудесно!

С тези мисли Никита си легна отново и заспа като къпан.

Събуди го звънецът на вратата. Той стана и хвърли един поглед към стенния часовник — беше единадесет, почти обяд…

На гости му бяха дошли ченгетата. Никита не бързаше да им отваря. Но те бяха много настоятелни…

— Отворете, гражданино — заповеднически каза нисък мъж с шкембе и пагони на капитан от милицията. — Виждам, виждам, гледате ни през шпионката!

Той извади от джоба си червеното удостоверение на милиционер, отвори го и го поднесе към шпионката.

— Аз съм капитан Пуговкин — представи се той. — Кварталният… Искаме само да погледнем регистрацията ви по местожителство. Отваряйте!

С паспорта на Никита всичко беше наред, в смисъл, с регистрацията. Но с останалото… Все пак той отвори вратата. Къде ще ходи?

Веднага след Пуговкин в апартамента влезе мъж в цивилни дрехи и двама сержанти-постови.

— Дайте си паспорта, младежо! — настоя кварталният.

Без изобщо да се противи, Никита му подаде червения си паспорт със сърп и чук на кориците. Пуговкин го попрелисти отгоре-отгоре и го подаде на цивилния. Той погледна само първата страница.

— Ето че най-после се запознахме с вас, господин Брат — усмихна му се небрежно.

— За какво става дума?

— Аз съм старши лейтенант Колобов — представи се той. — Оперативен пълномощник на криминалната милиция…

Кръвта на Никита застина в жилите му. Явно работата беше по-дебела от обикновена проверка на паспортните данни.

— Трябва да ви арестуваме — каза Колобов.

— Това пък защо? — занервничи Никита.

Оперативният пълномощник тайно даде знак на сержантите. Те се доближиха до Никита, хванаха го за ръцете и ги събраха зад гърба му. Колобов с неприкрито удоволствие щракна белезниците върху тях.

— Какво право имате да ме арестувате?

— Засега само за изясняване на обстоятелствата. А после ще заведем наказателно дело срещу вас.

На Никита му олекна малко на душата. Искат да заведат наказателно дело срещу него, а на него му олекна… Ако го арестуваха по подозрение за извършените убийства на мутрите, нямаше да има нужда да се завежда дело — то отдавна вече беше заведено, и просто биха го призовали по него като заподозрян…

— Какво съм направил?

— Ами днес в районното беше подадена жалба срещу вас. Едно момиче се оплака.

— Какво момиче?

— Ами тази, която е била при вас през нощта.

— Оксана ли? — прецеди през зъби Никита.

— Ето, виждате ли, потвърждавате факта, че тази нощ сте имали гостенка. И сте я изнасилили.

— Какво?! — Никита не можеше да повярва на ушите си.

— Изнасилили сте я и при това по най-извратен начин.

— Това е лъжа! Тя сама…

— Знаете ли, младежо, може и да ви вярвам. Но фактите са си факти. Потърпевшата си е направила снимка на контузиите от побоя, потвърден е и фактът за наличие на полов контакт. Страхувам се, че не можете да се измъкнете. Отведете го!

Изведоха Никита на улицата, качиха го в една затворническа кола и го откараха в районното.

Ако някой друг беше на негово място, щеше да си чука главата в стената, да проклина съдбата си, но Никита бе свикнал да попада и в по-сложни ситуации от тази. Затова разсъждаваше съвсем трезво и спокойно, методично анализираше събитията.

Нямаше никакво съмнение, че срещата му с Оксана е била нагласена, чиста шашма. Вчера му бе се отдала, а тази сутрин написала жалба срещу него. Бил я изнасилил! Арестуваха го, но след някой друг час сто процента щеше да получи оферта — демек, дай еди-колко си пари и Оксана ще оттегли жалбата. Всичко е ясно…

А пари имаше, бяха му останали десет хиляди и малко отгоре. Интересно, колко ли ще му иска Оксана? По-точно не тя, а онези, които стоят зад нея.

Никита даже не й беше ядосан. Не мислеше да отмъщава и на онези, които са я накарали да извърши това. В крайна сметка всеки си изкарва парите както може. Сам си беше виновен за всичко. Как можа така да се подведе…

Закараха го в районното и го тикнаха в ареста срещу дежурното отделение. След около петнадесет минути се появи Оксана, с нея бяха и двама бабаити. Трябва да бяха братята й, иронично се подсмихна Никита, дошли са да искат обезщетение за опозорената чест на сестра си.

Оксана отиде до прозорчето на дежурния, а „братята“ се обърнаха към Никита. Гледат го и му правят разни гримаси — демек, хвана ли се, брато…

Единият вдигна ръка, а в нея картонче, на което беше написана цифрата две с три нули отзад. Две хиляди долара. Всичко е ясно.

След малко в играта ще се включат и ченгетата. Най-вероятно играят партия с тези двамата. Те също ще вземат своя дял. Затова механизмът на обработване на балъците работи безотказно при тях. И бързо — Никита силно се надяваше на това.

Оксана и „братята“ си тръгнаха. Сега сигурно щеше да се появи някой от ченгетата и щеше да му предложи да се разберат с добро…

Може пък събитията да не се развият точно така, както си мисли. На Никита даже му стана интересно точно по каква схема за обработване работят.

Но цялата система изведнъж се провали. Защото в районното се появи капитан Светлов.

Игор мина покрай дежурния, поздрави го с леко кимване. Явно бе чест гост тук. Съвсем разсеяно хвърли бегъл поглед към ареста и продължи нататък. Но не успя да направи и две крачки, и рязко се спря. Обърна се и учудено се вторачи в Никита.

— Ти? — Само това успя да се изтръгне от гърдите му.

— Здраве желаем, другарю капитан! — поздрави го Никита.

— Никита! Как попадна тук? Макар че сам ще разбера.

Светлов се приближи до прозорчето на дежурния и поговори с него. След това се качи на горния етаж. След около десетина минути се върна със старши лейтенант Колобов и един сержант.

С много кисела физиономия, Колобов нареди на сержанта да сложи белезниците на Никита и да го заведе в някакъв кабинет.

Само след пет минути Никита седеше на табуретка в светлия просторен кабинет под надзора на сержанта. Там имаше някакъв лейтенант, който тракаше на пишещата машина с цигара в уста. При появата на Светлов той веднага стана и излезе. Сержантът също изчезна.

Светлов и Никита останаха сами.

— Хвана ли се накрая, гълъбче — без капка злорадство каза Игор.

— Рано или късно, всеки си намира майстора…

— Именно…

— Само че аз не съм виновен за нищо.

— Пак ли почваш старата песен? — пренебрежително махна Светлов. — Нямам намерение да те разпитвам. Има си следователи за тази работа, те да те въртят на шиш.

— За какво да ме въртят на шиш?

— А ти не знаеш, така ли?

— Нищо не знам.

— Ясно… Шестнадесет трупа са на неговата съвест, а той нищо не знаел… И това са тези, които си убил сам. А ако вземем да броим и онези, на които в комбина с Витал видяхте сметката…

— Няма такова нещо.

— Няма — кой знае защо се съгласи Игор. — Ако си говорим честно, срещу теб няма железни улики. Още нищо не се знае. Но нали разбираш, следствието може да се протака година, две…

Никита се вгледа внимателно в очите му — личеше, че не е много щастлив от факта, че е задържал особено опасен престъпник. Но се радваше на друго. Просто се радваше на срещата с него. Сякаш беше срещнал някой стар приятел…

— Абе разбирам аз…

— Не искам да те прибирам. — Игор сниши глас. — Но ще се наложи… Началникът ме притисна снощи. И на Вершинин му стегна юздите. Доведете ми Брат, казва, и това е…

— Ами заведи му го, какво чакаш…

— Сега ще тръгнем… Но ти не се притеснявай, ще те измъкна. Имам нещо наум… И по принцип, за теб имам големи планове — оживи се Светлов. И изведнъж посърна. — Случи се нещастие, Никита, голямо нещастие…

— Какво е станало?

— Направиха страшна мръсотия на Лев. Направо го съсипаха… Няма да ми повярваш, но на човека му иде да се обеси…

— Не мога да повярвам.

Този рижав енергичен здравеняк да се беси? На това наистина беше трудно да се повярва.

— Да, но е самата истина.

— Какво се е случило всъщност?

— Извинявай, но не мога да ти кажа. Това е тайна. За нея знаем само аз и Лев… Да, между другото, имат намерение да те обвинят в изнасилване.

— Абе цялата история е нагласена. Чиста шашма си е това — започна да обяснява Никита. — Взех си проститутка и всичко си беше както трябва. А на сутринта надраскала някаква жалба и дошла директно тук. Братята й идваха, демек сутеньорите й. Вече ми намекнаха за две хиляди долара…

— Стига толкова, можеш да не продължаваш нататък. Всичко е ясно. Ще оправим нещата. И останало ще уредим. А сега ме извини, но…

Появи се сержантът, а с него дойде и един милиционер с автомат и бронежилетка. Изведоха Никита от районното под засилена охрана и го качиха в преградения с решетка отсек на затворническата кола.

Двама бабаити седяха в една кола пред районното управление на милицията и дълго чакаха някого. Най-после се появи старото им приятелче — едно ченге. Той седна в техния „Опел Вектра“ и унило въздъхна.

— Стана засечка…

— Защо така?

— Унищожих жалбата…

— Абе ти луд ли си?

— Нали ви казвам, стана засечка. С този тип се заеха момчетата от РУОП… Появи се някакъв капитан, мерна го и го извади от ареста. Разтича се, разшета се, дяволът… А после ми казва: „Жалбата трябва да изчезне. Че работата е много сериозна“. Момчето ще го съдят за доста тежки престъпления. Изнасилването за него е дребна работа. А пък момичето и нейната жалба могат да я включат между другото към делото. А делото ще се гледа от важни клечки, от Главна прокуратура. И ако нещо с жалбата й не е наред, ще разгонят фамилията на момичето. Всички ще го отнесат.

— Значи се издънихме.

— Ами няма да се бутаме на вълка в устата я…

— А к’ви ги е забъркал тоя балък?

— Балък ли? Не бих казал, че е балък… Престъпник е той. При това печен.

— Да бе!

— Отговорен е за тридесет убийства. И е ликвидирал не кого да е, а мутрите от цяла криминална групировка. Гаранция!

Настъпи дълга пауза. Бабаитите го зяпнаха с широко отворена уста, осмисляйки казаното.

— Не, ама ти сериозно ли? — накрая попита единият.

— Не, шегички си правя.

— Ами то си било страшничко… Значи правилно си направил, че си скъсал жалбата.

Пета глава

Лев седеше като вцепенен зад бюрото си, забил безизразния си поглед в една точка. Сякаш се беше превърнал в каменна статуя — нито чуваше, нито виждаше. Страда човекът, черна мъка го е налегнала.

Положението беше доста сериозно.

Съвсем доскоро Светлов и Вершинин сами водеха разследването на оръжейната мафия. Но изведнъж всичко се промени. Разбутаха кошера и неочаквано се оказаха под стъклен похлупак. Където и да отидеха, постоянно някой ги следеше. Каквото и да правеха, навсякъде се усещаше нечие незримо присъствие и бдителен контрол.

Лев изживяваше много болезнено трагедията на семейството си. Страшно му се искаше да отмъсти на тези изверги, но не каза и гък, когато разбра, че всички, които наскоро бяха задържали, са пуснати на свобода. Не се опита да продължи разследването на случая с групировката. Въобще е нищо не искаше да се занимава. Понякога даже му се струваше, че се страхува да помръдне. Сякаш с това щеше да погуби семейството си.

Игор нямаше семейство и не се боеше от смъртта. Но се страхуваше да не загуби приятеля си. А щеше да го загуби, ако с Катя и Вика се случеше най-страшното. Затова не смееше да закача случая с оръжейните мафиоти.

Но не всичко беше загубено. Игор се смяташе за истинско ченге, а за истинското ченге няма ситуации без изход.

— Знам какво трябва да направим — каза той.

Лев сякаш не го чу. Той продължи да гледа безизразно в една точка.

— Семейството ти е в безопасност, под охрана е.

Този път Вершинин му отговори:

— Тези изроди са способни на всичко.

— Да, те са много опасни. Но при условие, че цялото им внимание е концентрирано само върху нас.

— Ами че те с друго, освен с нас не се занимават. С останалото всичко им е наред. Заради нашите продажни генералски мижитурки.

— Засега всичко им е наред. Но ние ще им направим шах с пешката. И ще премахнем Мамута. И посредника му също. Ще настане пълен хаос.

— Ще настане — кимна Лев. — Тогава може и момчетата от СОБР да пуснем в атака. Ако премахнем Мамута и посредника му, покровителите им няма да успеят бързо да реагират. А докато предприемат някакви конкретни мерки, вече ще бъде късно. А онова говедо лично ще го спипам…

— Само че как да премахнем Мамута и посредника му?

— Ами аз само за това мисля. Но нищо не мога да измисля… Мен ако питаш, лично бих ги очистил. Но всяка наша крачка се следи. Само в този кабинет се чувствам в безопасност. Но оттук не мога да се добера до Мамута.

— Да, в този кабинет като че ли сме в безопасност. Както и в изолатора за временно задържане…

— Какво общо има изолаторът?

— Ами такова… С една дума, имам много интересна идея.

Вершинин го погледна учудено. Очите му загубиха безизразността си, в тях заискри любопитство.

Никита беше извикан в стаята за разпит.

Вчера го въртя на шиш един шапкар от Главно управление на МВР. Разпитваше, опипваше почвата, опитваше се да му вземе страха. Само че Никита е старо куче. На всички въпроси даваше един и същ отговор: „Нищо не знам“.

А днес…

Днес с него щеше да разговаря Светлов. Той седеше зад тежкото канцеларско бюро на стол, захванат неподвижно за пода. Покани и Никита да седне на също така застопорена табуретка.

— Сядай, братле, запали си цигара…

Светлов му подаде кутия марлборо. Но Никита извади от джоба си своите цигари.

— Какво искате от мен? — намръщено попита той, когато конвоят излезе.

— Вече на „вие“ ли си говорим? Обидил си се значи…

— Няма такова нещо, никога не съм бил докачлив.

— Ясно. Общо взето, искам да говоря с теб за нещо.

— Е, слушам ви.

— Чакай малко…

В стаята мълчаливо влезе рижият Вершинин и навъсено кимна на Никита за поздрав. Не изглеждаше никак добре. Беше много потиснат, съкрушен. Никита се сети защо — Игор му беше казал, че му се е случило някакво голямо нещастие.

Вершинин извади някакъв уред и с него обходи цялата стая в кръг.

— Всичко е наред — каза той на Светлов и излезе.

— Ще стои отвън пред вратата — кой знае защо каза Игор. — За да не ни подслушват.

— Какво беше това, с което се разхождаше преди малко?

— Скенер. Търсеше бръмбари.

— Какво, толкова ли е сериозен разговорът?

— Сам се сещаш, това е добре. А разговорът наистина е сериозен. Преди всичко трябва да видиш това…

Игор извади от джоба на якето си сгънат на четири лист. Разгърна го и го подаде на Никита.

— Чети и запомняй…

Никита се зачете в текста. „Ирина Николаевна Озеркова, родена през 1971 година, неомъжена, не работи…“ Текстът по-надолу продължаваше в същия дух за някаква си Ирина… Биография, характеристика, адрес…

— Защо ми го давате? — озадачено попита Никита.

— Това е твоето алиби.

— Нещо не ви разбрах…

— С тази Ирина си бил през цялото време, докато са се извършвали въпросните убийства. Тя ще го потвърди. И ще каже, че по това време нито веднъж не си излизал от апартамента й.

— Ама аз даже не я познавам…

— Достатъчно е, че аз я познавам. Момичето е сигурно. Накратко, днес е теб ще разговаря следователят. Ще му кажеш за Ирина, за това, че имаш алиби. А другото не е твоя работа.

— Значи ще ме пуснат?

— В най-скоро време. Поради недоказаност на обвинението.

— Но ти се излагаш на голям риск…

— По принцип да.

Безплатно е само сиренето в капана за мишки. Никита много добре знаеше тази стара истина. Той се вгледа внимателно в Светлов.

Изглежда, ще искат нещо от него, за да откупи свободата си. И сега Игор ще му каже какво е то. Беше написано на лицето му.

— Какво трябва да направя?

— Много важно нещо. И много благородно…

— Може ли по-накратко?

— С Лев се случи голямо нещастие. Едни престъпници изнасилили жена му и дъщеря му…

— Нали те помолих по-накратко…

— Сега искат да ги убият. Но ние трябва да ги изпреварим.

— Трябва да се очистят и трябва да го направя аз, така ли?

— Разбираш ли, ние и сами бихме го направили, но групировката е много силна. Всяка наша стъпка се контролира от тях. Както и от началството… Общо взето, сме с вързани ръце.

— А информация?

— Каква информация?

— Трябва ми информация за онези, които трябва да ликвидирам.

Беше неочаквано и за самия него. Сякаш някакъв прекъсвач се включи в главата му и превключи съзнанието му от режим „размисъл“ към режим „действие“. Той вече не мислеше за какво му е всичко това. Знаеше, че трябва да заслужи свободата си и същевременно да накаже някаква банда негодници. Мислеше единствено за това как да го направи по-добре…

— Информация има. Колкото щеш… Значи си съгласен?

Светлов очакваше от Никита възмущение и възражения, но стана тъкмо обратното. Никита беше готов да му помогне.

— Да, съгласен съм. Само при едно условие. Че вашето ведомство няма да има никакви претенции към всички мои грехове…

— И за новите също няма да има. Ако, разбира се, не оставиш някакви по-сериозни улики…

— За това не се притеснявай. Ще се постарая да работя чисто. И така, готов съм.

Светлов сложи на масата тънка кожена папка…

Мамута вяло обърна глава към грациозната блондинка с фина талия и също толкова фино дупенце. Чисто гола, тя направи едно дефиле пред него и скочи в кристалночистата вода на басейна.

За сметка на това Нервака я изпрати с възхитен поглед.

— Страшна мацка… Трябва да я пробвам…

— Ами пробвай я, кой ти пречи — присви рамене Мамута.

Той се беше опънал върху един шезлонг до мраморния басейн в зимната градина на своя палат.

Днес си почиваше. Пушеше пура, пийваше си сухо винце, а около него припкаха чисто голи мадами. Тази кльощавата ще я пропусне. Но виж, онази дебелогъзата и едрогърдестата цоцолана няма да я изпусне за нищо на света…

Съвсем младо момиченце е. Най-много на шестнадесет да е. Кожата й розова, дупето й се тресе като желе, гърдите й напращели, а зърната й направо търсят езика… Ох, леле…

Момичетата ги избираше Търговеца. По индивидуална поръчка. Мамута обичаше пухкавите, Нервака — кльощавите мадами с дълги крака, Афанас предпочиташе блондинките с вирнати дупета. Това беше компанията — нямаше на кого друг да се угажда. С Мамута разпускаха днес само Нервака и Афанас, най-приближените му хора. Той лично и те двамата се занимаваха с уреждането на едрите сделки, многомилионните.

А като си помисли само, че преди три години най-съкровената му мечта беше да опъне Клава, първата красавица в затвора. Клава беше прасе. Измият я, напръскат я с парфюм, слагай порно списанието на гърба й и давай смело напред. Но само избраници се допускаха до свещеното й тяло.

Един месец преди излизането си Мамута отпадна от списъка на избраниците. Беше отлъчен от свинското тяло. И всичко това заради някакви си шибани педали. Беше образувал нерви на един „перфориран“, подиграваше му се както си иска. А онзи реши да му отмъсти за това и взе, че му се нахвърли и го целуна по устните.

Мамута го очисти, но с това не можеше да измие позора си. Педалът го унизи, опозори го пред всички. Върху Мамута беше сложено най-страшното клеймо — табуто да се докосват до него. Според правилата, можеше да слезе на най-ниското ниво в йерархията, да го направят и него обратен. Но това не се случи, главатарят не разреши. Но отношението на съкилийниците му към него рязко се промени. Избягваха го, стараеха се да не го докосват. Оставаше само да му пробият лъжицата, канчето и паницата и да го преместят по-близо до ъгъла на педалите. Натам бяха тръгнали нещата… Но заби звънецът за излизане и Мамута се отърва.

Навън никой не знаеше за този му срам. Той отново събра около себе си братоците и пак тръгна по стария път. „Хоп-троп, дойдохме в гръб“. Групировката растеше, грабежите ставаха все по-мащабни и изпипани. А после изостави този бранш. Повод за това беше срещата му с един много вещ човек.

Предложиха на Мамута да започне да се занимава с оръжие. Няма нужда да грабиш никого, най-важното е да организираш добре доставката и пласмента на оръжието. Той се съгласи. И оттогава не съжаляваше за нищо.

Оръжието получаваше директно от складовете на военните заводи. При това най-съвременното оръжие, и то в големи количества. Даваха му го под тезгяха, как го набавяха, Мамута не се интересуваше. Неговата работа беше да уреди пласмента.

Отначало работеше основно на вътрешния пазар. Криминалните групировки растяха като гъби след дъжд. Търсенето на оръжие беше огромно. И затова той нямаше никакви проблеми с разпространението.

Неотдавна бяха започнали да пласират пушкала и зад граница. Засега в малки количества. Все още не беше сработен механизмът за контрабандна доставка, но скоро и той щеше да затрака като часовник и щеше да стане възможно прекарването на оръжие зад граница с цели вагони.

При Мамута всичко беше предвидено и добре обмислено. Високопоставените му покровители бяха доволни от него. И той също беше доволен от тях, въпреки че прибираха доста голям дял от печалбата. Но с тях той беше някой, без тях — господин Никой. Това се потвърди от случилото се съвсем наскоро… Пък и процентите, които му се полагаха, му бяха напълно достатъчни. Ей го на, какъв огромен палат си построи, в гаража му стоят три страхотни западни коли, а и какви момичета може да притежава…

Мамута хвърли още един поглед към сладката дебелана и й намигна. Това е, окончателно спря избора си на нея. И няма да му се изплъзне…

Ще я оправи той нея. Но първо трябва да обсъди някои служебни проблеми.

— Кажи ми, Нервак, как можа да се случи това? — Той погледна недоволно партньора си.

— Аа, ти за онези ченгета ли говориш? Ами че те според мен са се кротнали вече…

— Да, ама тайничко ни копаеха гроба. И замалко живи да ни погребат. Ти представяш ли си какво щеше да стане, ако не бях измъкнал нашите момчета?

— Да, можеха да ни разкъсат на парченца… — От вълнение Нервака се зачерви като домат.

— И щяха… Тези Светлов и Вершинин са стари лисици…

— Стари лисици, ама с подвити опашки. Всяка тяхна крачка е под мой контрол.

— И как се държат?

— Ами нормално. Всичко им е ясно. Този Вершинин разбра, че не може да ни избяга. Сложил охрана пред апартамента си. Но знае много добре, че въпреки всичко ще се докопаме до семейството му.

— И как е с жена му? — изкриви устни в похотлива усмивка Мамута.

— Ами как… Дупето й не е лошо.

Нервака беше организирал всичко сам. Момчетата му бяха нахълтали в апартамента на ченгето. Нямаха голям мерак, но опънаха мадамите. А Нервака направо се изгаври с едната. Сети се, че ченгето му беше казало да си го навре отзад. И той си го навря…

— Май не трябваше да го правиш…

— Напротив, точно така трябваше да стане. Виж как ченгето стана по-нисък от тревата.

— Абе да не стане нещо…

— Нищо няма да стане, ченгетата си кротуват.

Че Мамута и сам го знаеше. Борис Борисович му го съобщи. Посредникът. А той знаеше всичко и без Нервака да му казва. Имаше връзки е много високопоставени хора, на които даже ченгетата с генералски пагони козируваха. Тези хора бяха покровителите на Мамута, щом са зад гърба му, никакви ченгета не могат да го изплашат.

— Знаеш ли, Нервак, беше прав, че веднага трябваше да им видим сметката на тия ченгета…

Вече имаше един опит за посегателство върху живота на Светлов, но безуспешен. А втори не последва. Нещо го достраша Мамута. А напразно, трябваше да действа по-смело.

Да бяха го очистили този Светлов, а след него и Вершинин да бяха пратили на оня свят и нямаше да изгори голямата сделка, която прецакаха тези говеда.

— Ами то никога не е късно — одобрително кимна Нервака.

— Радвам се, че винаги ме разбираш правилно. Стига толкова, хайде да си почиваме.

Мамута стана от шезлонга и тръгна към басейна. Неочаквано близо до него се оказа цоцоланата. Е, това е, веселбата започва…

Борис Борисович Карасев не обичаше кучета и съседският доберман винаги му бе лазел по нервите. Колко пъти беше казвал на съседа да си извежда кучето на разходка с намордник. А на онзи не му пукаше.

Ами как иначе, нали е голяма мутра. Направил един дебел врат, качил се на джип, живее в петстаен апартамент, увесил златен ланец на врата си и му се прави на тежкар. И не знае, глупакът, че не може и на малкия пръст на Карасев да стъпи. Стига само Борис Борисович да звънне един телефон и още утре този мутраген ще бъде заличен от лицето на земята. Ще го сложат в един гроб с любимия му доберман.

— За последен път ви предупреждавам, уважаеми съседе! Ако още веднъж видя кучето ви без намордник, сам ще сте си виновен…

— И какво ще стане? — подигравателно се усмихна онзи.

— Нищо — смути се Борис Борисович, гледайки уплашено към кучето.

— Ами тогава какво ми вдигате гири тука…

Карасев само поклати недоволно глава, изпращайки с поглед съседа си, който си тръгна с тържествуващ вид. Мижитурка! Добре че не пусна кучето срещу него. А можеше… Не, няма да остави това така…

Дълго не се решаваше да го направи, но този път набра нужния номер. Проблемът с кучето най-после ще бъде решен.

Утре добермана вече няма да го има. Как ще се учуди съседът му само, ако разбере кой е поръчал убийството на песа.

Да, така си е. Никой не би помислил, че зад гърба на Борис Борисович стои такава велика сила. Съседите го познаваха като тих и скромен интелигент, който нито е гладуващ, нито е пируващ. Имаше скромен тристаен апартамент със старомодни мебели. Нямаше нито жена, нито деца. Дори жени не водеше вкъщи, за да оцвети малко сивото си ежедневие.

Но на него изобщо не му беше скучно. Освен това животът на широка нога е само излишно харчене на средства. А той винаги си правеше сметка, събираше копейка по копейка, рубла по рубла. В сметките си зад граница Карасев вече беше натрупал около три милиона долара. И всичко това, защото държеше здраво в ръце криминална нишка, която свързваше високопоставените чиновници и изпечените престъпници. През него минаваше колосално количество свръхсекретна информация. Той беше нужен на всички: и на тези, които бяха отдолу, и на тези отгоре. Ако го няма него, връзката между престъпниците и чиновниците ще се прекъсне и ще настъпи пълен хаос.

Всички знаеха това и именно по тази причина пазеха като очите си Борис Борисович. А и той самият се пазеше. Много старателно се прикриваше.

Съвсем наскоро организацията беше обезпокоена от регионалното управление по борба с организираната престъпност. Ченгетата бяха опропастили много важна сделка. Следователно са имали някаква информация за Мамута и най-близкото му обкръжение. Но на Карасев и през ум не му минаваше, че тези ченгета могат да знаят нещо и за него. Това бе пълен абсурд. Просто бе невъзможно!

— Поздравявам те с победата! — иронично се подсмихна Нервака.

— Подиграваш ли ми се? — попита Примката.

— Че как, цяло куче си ликвидирал. С един изстрел.

— Абе то не беше обикновено куче. Породисто беше.

— Че като е породисто, е по-сложно да го убиеш.

— Да приемем, че това беше генерална репетиция.

Предния ден Примката беше получил нареждане да премахне Светлов. Вершинин засега решиха да не го пипат. И без това му бяха подкастрили крилцата. През същия ден се обади и Карасев. Някакъв доберман, видите ли, искал да се очисти. Пречело му кучето. Идиотска поръчка, но думата на Борис Борисович беше закон.

Кучето го нямаше вече, но пък оставаше Светлов.

Никита винаги бе харесвал офицерската униформа. Особено ако е нова и изгладена. Само че не на всеки му отива да носи такава униформа. Но на него му стоеше много добре.

Беше облякъл тъмносивия шинел с два реда копчета, лейтенантските пагони, портупея, излъсканите до блясък ботуши от хромова кожа, пистолета в кобура. Хромовите ботуши като че ли вече бяха отменени, но без тях не можеше. С тях той изглеждаше като истински тесногръд военен, особено когато вървеше с почти строева крачка. Идиотската усмивка, пищните рижи мустаци, ококорените очи, нахлупената до уши шапка, тънките кожени ръкавици — всичко това му придаваше вид на същински лейтенант, току-що излязъл от школата.

Шинела, ботушите, шапката, портупея и даже кобура беше купил без каквито и да било проблеми на пазара. А можеше да отиде и в някой специален магазин, но там щяха да му смъкнат кожата. Пистолета „Макаров“ му беше останал от предишни времена. Беше чист, не беше изцапан с кръв. Дегизирането с изкуствените мустаци беше заучен похват, но идиотският вид беше въпрос на малко лична фантазия. Имаше кого да имитира, познаваше един лейтенант с устав в главата вместо мозък.

„Леви-десни, леви-десни — даваше си команди наум той. — Леви-десни… Стой!“

Изведнъж спря като закован до човек с дебело кожено яке. Онзи стоеше на колене и се беше хванал за главата. Дори не обърна внимание на глуповатия лейтенант до себе си. Цялото му внимание беше насочено към кучето. Доберман, прострелян в главата. Изстрелът беше много точен, работа на снайперист.

— Много добър изстрел! — гръмогласно каза Никита.

— Виж какво, що не вземеш да се разкараш оттука! — справедливо се възмути мъжът.

— Слушам! — чинно му козирува Никита и отново с почти строева крачка продължи към входа на блока. Леви-десни, леви-десни…

— Идиот! — чу зад гърба си той.

За него това прозвуча направо като комплимент.

Той се качи на нужния етаж и смело позвъни на една от вратите. Тя като че ли беше съвсем обикновена. Но под невзрачната дървена обшивка сигурно се криеше някой тежък брониран лист. Никита знаеше много добре при кого идва.

— Кой е? — чу се пресипнал мъжки глас отвътре.

— Лейтенант Вербицки! — бодро рапортува Никита, козирувайки. — От военната комисия. Имате призовка.

Явно Карасев смяташе, че във военните комисии служат само някакви идиоти, и затова веднага му отвори.

— Каква призовка? — попита вяло той, след като отвори.

— Ето, моля, подпишете се! — Никита му подаде една попълнена бланка на призовка.

— Да се подпиша? Къде?

— Ами тук, на талона на квитанцията…

— Случайно да имате химикалка?

— Съжалявам, не нося! — отсечено отрапортува Никита.

— Добре, изчакай малко…

Карасев нямаше никакво намерение да кани напетия лейтенант в апартамента. Остави го да мръзне на площадката на стълбите. Само че лейтенантът не беше от срамежливите. Възползвайки се от отсъствието на стопанина, който влезе навътре в апартамента, той махна веригата от вратата и се вмъкна след него, като не забрави да заключи след себе си.

Дясната му ръка леко и бързо се плъзна от бедрото към кобура, пръстите му напипаха ръкохватката на пистолета и го сграбчиха. Патронът беше в пълнителя, предпазителят беше свален.

Никита държеше пистолета „Макаров“ плътно до тялото си. В тъмнината на антрето беше трудно да го забележиш веднага.

Появи се Карасев.

— О! Ама вие чак тук ли сте влезли…

— Ами студено е навън… Може ли с едно чайче да ме почерпите?

— Свърши ми заварката… А за какво ме викат?

— Има сбор.

— Какъв сбор?

— Как какъв? Военен. Можете да си вземете личното оръжие.

— Какво оръжие?

— Ами, мисля, двеста автомата ще свършат работа. Желателно е да са от най-новите образци. АК-103, АК-104… Те все още не са приети за въоръжение. Но нищо, ние ще ги приемем.

— Младежо, нещо не мога да ви разбра — започна да нервничи Карасев.

— Вчера даваха по телевизията как някакви две говеда избили цяло семейство с автомати. Момчето било съвсем мъничко, а и момиченцето било още дребосъче… Всички загинали…

— Защо ми разказвате всичко това? — още повече се изнерви Карасев.

— Ами оръжието, казвам, е заляло страната. Някакви отрепки го разпространяват наляво и надясно. Да можех само да ги спипам тези гадини…

— Защо?

— За да ги унищожа!

Никита направи страшна гримаса и сграбчи Карасев за гърлото, придърпа го към себе си и му набута пистолета под носа.

— Аз пък какво общо имам?

— Ами такова… Ти си едно от тези говеда… Трябва да ти видя сметката!

В този миг Никита изобщо не приличаше на глуповат шапкар. Карасев разбра кой е всъщност.

— Кой? — попита той с пресипнал глас.

Интересуваше се кой е поръчал убийството му.

— Службата ни е и трудна, и опасна — затананика си Никита.

— Ченгетата?

— Че какво, те не са ли хора?

— Недей… Готов съм да ви сътруднича…

Никита усети, че го лъже, мерзавецът, за да спаси кожата. Иска да спечели време, а после ще го нападне изведнъж.

— За какъв дявол си ни нужен пък ти? — опита се да го провокира Никита. — Че ти нищо не знаеш…

— Аз много работи знам. Поръчаха убийството на Светлов… Трябва да го очисти някакъв снайперист…

Или лъже, кучият му син, или наистина е толкова уплашен, че е готов да му даде всякаква информация, която пряко засяга Игор.

— Това да не е онзи, дето е застрелял кучето? — налучквайки, попита Никита.

Тази мисъл му дойде наум, когато спомена за снайпериста.

— Същият…

— Как мога да го намеря аз този снайперист?

— Чрез Нервака…

— Какъв е пък този Нервак?

— Ами не му знам истинското име. Нервака е прякорът му.

— А как да го намеря?

— Мога да ти дам телефонния му номер…

— Казвай!

Никита го запомни без затруднение. По време на акции главата му работеше трезво и точно, паметта му попиваше каквато и да било информация с бързината на компютър.

— Изнасилиха жената на един приятел… Сещаш ли се за какво говоря?

— Да, да… Но не съм бил аз…

— А кой?

— Ами Нервака… Лично…

— Благодаря… Е, това е, време е да тръгвам…

Можеше да измъкне от този стар пръч още информация, но нямаше никакво време. Кой знае, може към този адрес вече да лети някоя бригада на Мамута.

Никита го отблъсна от себе си, онзи се строполи на пода. Мигновено срещу него беше насочено дулото на пистолета.

— Дотук беше…

— Недей!

— Няма недей… Защо уби кученцето?

Никита натисна спусъка. Пистолетът два пъти даде откат в ръката му и падна върху трупа…

Минавайки отново през двора, Никита продължи да набива крак като войник. Някои може да са го сметнали за усърден военнослужещ, други просто за идиот, но никой не би предположил, че може да е наемен убиец.

Никита пътуваше с шестицата си. И никак не се учуди, когато на един милиционерски пост катаджията му махна с палката си да спре. Няколко минути след това той разговаряше със Светлов.

— Готово, първият отиде — отчете му се Никита.

— Да, вече съм в час. Трупът на мъжа е с две огнестрелни рани… Пистолетът е захвърлен върху него. Поръчково убийство. Ние трябва да го разследваме.

— И как е, върви ли?

— Ами никакви следи… Никой нищо не чул, нито видял. Вярно, имало някакъв лейтенант. Но всички обърнали внимание само на униформата му и на идиотското му поведение. И това, че бил с рижи мустаци. Никой не може да ни помогне за съставяне на точен фоторобот.

— Игор, поръчали са наемен убиец да те ликвидира — каза Никита. — Снайперист.

— Кой?

— Ами че кой може.

— Ясно.

— И по-точно, някакъв си Нервака го е поръчал. Същият е изнасилил и жената на Вершинин.

— Кучи син! Как да го открием?

— Ето телефонния му номер. Той е ваш.

— Да, ние сами ще се оправим с него. А как стоят нещата с Мамута?

— Мъртвец е.

— Как така, вече?

— Не, още не е, но утре ще бъде. Всичко е подготвено.

— Говориш за това така, сякаш е нещо елементарно.

— Ами няма нищо сложно. Най-важното е да преодолееш страха си. А аз вече съм го преодолял. Сега всичко е просто и елементарно. Е, добре, време да вървя. Трябва да се запозная с някои хора.

Пахомич някога бил много як мъж. Казват, че преди години можел да повали бик само с един удар. Но водката го беше съсипала и вече не го биваше за нищо. Отслабнал, бузите му хлътнали. И пропаднал. Стигнал до самото дъно. Въпреки че може би все още не беше чак толкова затънал. Все още имаше работа — товарач в някакъв голям ресторант. Не го гонеха оттам, значи все още не беше съвсем изпаднал.

Пахомич живееше в стар пететажен блок, в сив едностаен апартамент. Никита дойде при него облечен като просяк — със сиви панталони, вехта ватенка, шапка-ушанка без едно ухо, брада, очила с ластик от гащи.

— Здравей, стари приятелю!

— Кой си ти? — втренчи се в него с пияния си поглед Пахомич.

— Аз ли? Аз съм ти трети братовчед. Не ме ли позна?

— Гошо?

— Аха…

В очите на Пахомич се прокрадна съмнение. Но то се изпари като дим веднага щом в ръцете на Никита сякаш от нищото се появи бутилка водка.

— Ами… заповядай, Гошо…

Никита пиеше малко, но много го разпитваше за живота. Кое и как… Най-много се интересуваше как вървят нещата в работата. А Пахомич беше готов да бърбори ако ще и цяла нощ, стига да му наливат в чашката…

— Здравейте, аз съм Гошо!

Никита запристъпва от крак на крак и угоднически загледа домакинката — мощна лелка на около четиридесет години.

— Ако ще дядо Господ да си… Какво искаш?

— Праща ме Пахомич.

— Кой?

— Пахомич! Той е товарач при вас.

— Аа… И какво?

— Пахомич се разболя. Каза да го заместя.

— Да бе, знаем му ние болестта…

— Дълго ще боледува. А аз съм здраво момче. И ям малко.

— Така ли? — Жената го огледа от главата до петите е презрително-насмешлив поглед. — Малко ядеш значи. Ами щом е така, хващай се за работа.

Само след час Никита вече разтоварваше камион със стока. Работеше мълчаливо, с ентусиазъм, но се стараеше да не се набива на очи. Впрочем и без това никой не му обръщаше внимание. Точно по тази причина никой не забеляза, че той няколко пъти ходи някъде…

Мамута обичаше ресторантите. Но да обядва и вечеря само в ресторант, започна отскоро. Никога не се застояваше до късно. Нощните купони и оргии предпочиташе да си ги прави у дома. В луксозната му къща имаше всичко необходимо за разпускане…

Вече приключваше с трапезата.

Нямаше никакво настроение. Предната сутрин бяха убили Карасев. Поръчково убийство. Беше извършено от професионалист.

Ами ако се опитат и него да убият? Но не беше толкова лесно да го ликвидират. Имаше четирима телохранители. Бяха му верни като кучета, добре напомпени. Всеки ще разкъсат.

Мамута се навечеря, забърса си устата с една салфетка, стана и тръгна към изхода. Но още не беше стигнал, когато чу в района на паркинга да се гърми оглушително.

— Да не е пиратка? — запита се единият телохранител.

— Може да е малокалибрен пистолет… — заразсъждава на глас другият.

А Мамута веднага си направи извода — навън е опасно.

Той изпрати единия телохранител да проучи обстановката, а на друг заръча да закара колата до входа откъм вътрешния двор.

Сам той с другите двама се насочи към задния изход. Минаха по някакви тъмни вътрешни коридори и излязоха в задния двор на ресторанта.

Мамута реши да се презастрахова, само че изобщо не му дойде наум, че с това решение попада право в капана…

Всичко вървеше по план. Пиратките бяха свършили работа. Мамута се бе уплашил и бе хукнал към задния изход.

Нито той, нито телохранителите му забелязаха Никита. За сметка на това той ги забеляза. И се затътри след тях по тъмния коридор с изнемощяла старческа походка.

Мамута излезе в безлюдния по това време двор. Никита се спря в преддверието между двете врати на изхода.

Ситуацията беше идеална — безлюден двор, Мамута съпровождан само от двама телохранители, а Никита държеше лимонка — хвърляй гранатата и много поздрави на всички живи от покойния Мамут.

Тъкмо мислеше да дръпне предпазния щифт, когато неочаквано се появи Мария Тимофеевна, онази, домакинката. С нея вървяха две сервитьорки. Симпатични момичета. Но едната имаше доста хаплив език. Няколко пъти го ухапа усойницата като змия. Подиграваше се на шапката му. Нарече го „задръстеняк“. Но това все пак не беше повод да я прати на онзи свят заедно с негодниците.

Никита пъхна лимонката в джоба си и извади автоматичен пистолет „Стечкин“ с двадесет патрона в пълнителя, за секунди го зареди и тръгна с бърза крачка след Мамута.

Първа го забеляза сервитьорката с лютия език и веднага побърза да му се подиграе:

— О! Чичо Гошко! Какъв си застре…

Но думите застинаха на устата й, като видя как Никита насочва пистолет към най-близкия телохранител, и замалко не припадна, когато един след друг прокънтяха два изстрела.

Телохранителят трепна с цяло тяло, застина на място и бавно се свлече на земята. Другият се обърна рязко към Никита, но не успя да извади пистолета си. Бам! Куршумът заседна в гърлото му.

Трети на ред беше Мамута. Но с него бе лесно вече — нужни са само три изстрела през минимален интервал и край, няма го вече великия оръжеен гангстер…

Жените го бяха зяпнали ококорено е широко отворени уста. На ви сега един задръстеняк, на ви сега чичо Гошко… За сметка на това Никита не им обърна никакво внимание. Не му беше до тях…

С пистолет в ръка, той закрачи през двора, мина под високата арка към улицата и веднага се сблъска лице в лице с другите двама телохранители на Мамута. Слизаха от един разкошен мерцедес 600.

И отново започна смъртоносната игра на бързи рефлекси. Бяха двама, той един. Но те не успяха да извадят бързо пистолетите си. Затова пък Никита нямаше проблеми с мигновената реакция.

Той не се притесняваше, не беше напрегнат. Възприемаше като нещо съвсем естествено и нормално всичко, което се случва в момента. А тези двамата… Те са просто мишени в тир и нищо повече.

Стечкинът в ръцете му заработи на автоматичен режим. Чуха се няколко поредни изстрела, след това още няколко. Ръката му не трепна и всички куршуми попаднаха точно в целта.

Зад волана на мерцедеса беше останал шофьорът, който го гледаше потресено. Когато Никита седна на задната седалка и опря пистолета в главата му, чу много отчетливо как зъбите му затракаха от страх.

— Карай! — затваряйки вратата, каза Никита.

— На-къ-къ-де?

— Ами натам…

Минаха няколко пресечки, свиха в тъмен двор и спряха.

— Нне-дей! — захленчи шофьорът.

Мислеше, че Никита всеки момент ще го застреля. Но нямаше причина за това.

— Хайде, изчезвай. Трябва да се прибирам…

С пистолет в ръка, той слезе и тръгна към най-близкия вход. А колата рязко даде назад и при обръщането загуби задния си калник.

Никита вече беше влязъл във входа и отвътре изпрати с поглед мерцедеса, който мина скоростно под арката на старата жилищна сграда.

Хвърли пистолета на мръсния под под пощенските кутии и леко прегърбен, мушнал ръце в джобовете, се затътри през двора към изхода. Съвсем наблизо имаше спирка. Трамваят тъкмо идваше.

Нервака сновеше неспокойно насам-натам из апартамента като подплашено псе.

Трябваше веднага да се маха оттук. Но всеки момент трябва да му звънне Афанас. Трябва да решат заедно какво да правят.

Нещата се бяха наредили толкова добре, но изведнъж всичко се обърка. Първо очистиха Карасев, а задно с него отрязаха и връзката с високопоставените чиновници. И не щеш ли, тази вечер убили и Мамута, а освен него и четирите му верни мутри.

Личеше си, че е работил професионалист с хладнокръвна мисъл и точна ръка.

Можеше да се помисли, че са Светлов или Вершинин, но те бяха под постоянно наблюдение. „Слушалките“ му докладваха, че не са ги изпускали нито за минута от поглед.

Нервака усещаше, че наближава страшен облак, че бурята всеки миг ще ги връхлети и ситуацията изведнъж ще излезе от контрол…

Телефонът звънна. Трябваше да е Афанас… Всъщност не, сигурно беше Бонд, отговорникът за наблюдението…

— Ами едно от ченгетата е изчезнало някъде. Гърка ми звънна…

— Отдавна ли?

— Ами не, някъде от половин час.

— Говедо, защо веднага не ми се обади? — избухна Нервака.

— Ами мислехме, че ще го намерим…

— Мислели… А другият?

— Другият като че ли си е на мястото. При семейството си.

— И този може да изчезне някъде. Така че давай смело, разкажете му играта. Време е.

Край, стига толкова се е церемонил с тези ченгета. Утре ще пречукат онзи, а днес този. Заедно със семейството му. Всичко е подготвено.

— Ставайте, братоци!

Пръв от апартамента излезе среден на ръст слаб мъж с хлътнали гърди. След него тръгнаха помощниците му.

На Голтака вече му беше писнало да кисне тук и да наблюдава постоянно мадамите — майката и дъщерята. Да ги бяха ликвидирали и това е, чиста работа. А те не, мотаят се. Че ги изчукаха, изчукаха ги, ама не бързат май да ги пращат в рая. Чакат нещо, неизвестно какво.

Но ето че дългоочакваната команда вече беше дадена.

Апартаментът на ченгето беше под постоянно наблюдение. Той и семейството му в момента си бяха вкъщи. Бърборят си за нещо, шетат из кухнята, слушат музика, гледат телевизия. Отдавана вече беше нощ, а те още не могат да мирясат.

Голтака и помощниците му се бяха настанили в един апартамент, който гледаше точно към блока на ченгето. Отлична позиция за наблюдение. Само че не можеха да видят какво става в апартамента — зад плътните щори не се виждаше нищичко. Но за сметка на това имаше много добра апаратура за подслушване, чрез която ги слухтяха из целия апартамент.

Пък имаха и оръжие — отлични картечни пистолети „Кедър“, по два на човек. Всеки държеше по едно пушкало във всяка ръка, носеха и бронежилетки. Нали апартаментът все пак се охраняваше. Едно момче с автомат стоеше денонощно пред вратата. А и самото ченге можеше да им се озъби с някой пищов.

Изненадата обаче може да реши всичко.

Голтака се готвеше за внезапен щурм. Но стана засечка. Нито във входа, нито пред апартамента нямаше охранител. А вътре в апартамента не може да е. Освен ако не е влязъл само преди няколко минути…

Вратата беше тежка, блиндирана. Не можеш да я отвориш с шперц. А и нямаше нужда. Лекаря имаше по-мощен ключ за нея — страхотен джобен оксижен. Без да губи нито секунда, той застана пред вратата, включи апарата и започна да действа. Голтака и партньорът му прикриваха гърба му. В случай на необходимост бяха готови да стрелят веднага.

Вратата издържа точно две минути. През това време не се беше случило нищо особено и тримата без проблеми влязоха в апартамента. Огледаха едната стая — празна, влязоха в друга — и там никого. В целия апартамент нямаше жива душа, но се чуваха гласовете на домакините. Голтака веднага схвана каква е работата и със злоба изпразни пълнителя на пистолета си в стария четирипистов магнетофон.

— Изчезваме — каза той.

Но не успяха. На излизане от апартамента от площадката на стълбите ги освети мощен поток светлина.

— Милиция! Хвърлете оръжието!

Голтака обаче не можеше така лесно да бъде изплашен. Той рязко насочи картечния пистолет, но пред очите му веднага затрепка друга светлина — огънят на оглушителен картечен откос. Това беше последното, което той видя преди смъртта си.

Афанас беше ужасно паникьосан, гласът му избиваше в истеричен писък.

— Ченгета! Много ченгета…

В същото време в телефонната слушалка проеча грохот, шум от тежък удар. Афанас извика и притихна. Отново шум и тежки удари. После някой взе слушалката и Нервака чу:

— Не знам кой си, но ще стигнем и до теб, помни ми думата!

Уплашено, той хвърли джиесема.

Афанас и момчетата му бяха арестувани от ченгетата. Беше от ясно по-ясно. Ситуацията беше излязла от контрол…

Ако Мамута беше тук сега, щеше да измисли все нещо. Той винаги знаеше кой лост да натисне. Но Нервака не можеше да повлияе по никакъв начин на събитията, чийто заложник се оказа.

Край, трябваше да си обира крушите. Да вървят по дяволите всички, трябваше да си спасява кожата.

Багажът му бе готов, малогабаритният автомат бе върху куфара. Това бе всичко, време бе…

Той отвори вратата, но така и не успя да излезе. Сякаш ураган го помете, събори го на земята и го запрати навътре в апартамента. Докато се опомни, вече лежеше на пода по корем с ръце на гърба. Върху китките му щракнаха чифт белезници.

Той надигна глава и през ярката светлина на включения прожектор видя Светлов и Вершинин.

— Не можете да ме арестувате! — изрева той. — Имам връзки… Пуснете ме!

— Кой е казал, че си арестуван? — със зловещ гробовен глас каза рижият Вершинин. — Просто те прибираме.

— Нали имаш връзки. Време е да ги пуснеш в действие.

— Пуснете ме!

Вершинин се наведе над него и със свит пръст рязко го удари по сънната артерия. Съзнанието му изключи.

Когато дойде на себе си, Нервака се намираше в някакъв обор. Ръцете му бяха завързани, краката също, а устата му беше залепена със скоч. Нито седеше, нито лежеше, нито стоеше. Беше в някаква много странна поза — висеше във въздуха. Увесен на колани под мишниците, той се полюшваше на около два метра над земята, почти до самия таван. А долу стояха Светлов и Вершинин.

— Знам, че имаш какво да ни кажеш — обади се Светлов.

— Но ние, боклук такъв, не искаме да те слушаме. Ти изнасили жена ми. И дъщеря ми.

Така беше, но не съвсем… Дъщерята на Вершинин беше изнасилена от друг. Но как да му го каже? Нали не иска да го слуша…

Нервака изстена от злоба и яд. Беше безсилен пред тези ченгета.

— Казах ти да си го навреш отзад — каза Вершинин. — Но ти не ме разбра правилно. Сега аз ще ти навра едно нещо отзад. Нарича се кол. Не знам защо, но ми се струва, че колът също ще разбере всичко в буквален смисъл.

В този миг Нервака с ужас откри, че е без панталони и голият му задник опира в нещо, което се клати. Дръпна се рязко от уплах и нещото се срути. Остана заострен кол, който се заби в задния му отвор…

Смъртта му беше дълга и мъчителна. Колът се забиваше в него сантиметър по сантиметър. Светлов и особено Вершинин смятаха, че той заслужава точно такава смърт.

Епилог

Никита се срещаше за последен път със Светлов. По-скоро му се искаше тази среща да бъде последна.

Бяха му писнали всички — и ченгетата, и престъпниците. Той искаше само едно — тих, спокоен живот. Искаше да възстанови студентските си права и същевременно да се уреди някъде на работа. Да учи и да работи — това беше единствената му мечта. И без всякакви мутри, рекет и убийства…

— Благодаря ти, Никита — изказа му благодарностите си Игор. — Много ни помогна.

— Струва ми се, че и вие не се изложихте.

— Как ще се изложим! Всички мамути прибрахме за една нощ. И никой не се застъпи за тях. Ще ги вкарат за доста годинки на топло.

— Значи имаше ефект, че Карасев гушна букета.

— Разбира се! Връзката с големите чиновници бе прекъсната и край, групировката го загази.

— Да, ама чиновниците пак са си горе.

— Горе са.

— Значи ще направят нова групировка.

— Всичко е възможно.

— А какво стана със снайпериста, който трябваше да те очисти?

— Всичко е наред. Заловихме го на покрива на блока. Причакваше ме от едната страна, аз го изненадах от другата.

— В следствения изолатор ли го пратихте?

— Че къде другаде.

— А мен къде ще пратите?

— Дишай спокойно. Всичко е уредено. Общо взето, Никита, вече нищо не те заплашва. Нито мутрите ще те търсят, нито ние. Живей както решиш за добре.

— Е, благодаря.

— Ами, мислех си дали да не те вземем при нас в милицията.

— Като секретен агент ли? — иронично се подсмихна Никита.

— Ами нещо такова. Ще получаваш заплата.

— Няма нужда да продължаваш. Аз съм си аз, не искам от никого да завися.

— Е, добре, както решиш. Къде живееш сега?

— Където и преди.

— При родителите си?

— Аха.

— Как са те?

— По-добре от това здраве му кажи. Баща ми се уреди на работа. В един завод, като инженер. Майка ми също май има изгледи да започне работа.

— Значи всичко е наред?

— Нали това казвам, всичко е от добре по-добре.

С тези думи двамата се разделиха и Никита се запъти към къщи.

До входа на блока плавно спря нов мерцедес 500. От него слезе мъж на средна възраст с прошарена коса. Не можеше да се каже, че е красавец, но за сметка на това по всичко личеше, че с парите няма проблеми. Никита изведнъж се закова на място като попарен — мъжът отвори дясната врата и от колата слезе Лена — красива, облечена модерно, издокарана в скъпо манто от норка. Мъжът едва ли не пълзеше в краката й. Че как иначе, нали е кралицата на красотата…

— Здрасти — небрежно й подхвърли Никита.

— Здравей — сякаш с нежелание го погледна тя.

Той понечи да продължи към входа — не подобаваше някак той, простосмъртният, да общува с такава важна кралска особа. Но Лена го спря леко с ръка и с величествен поглед се обърна към спътника си:

— Михаил, ако нямаш нищо против, бих желала да поговоря няколко минути с приятеля си от училище.

Онзи хвърли на Никита недоволен поглед, но се разтопи пред Лена:

— Разбира се, скъпа… — Заключи колата и изчезна.

Никита и Лена останаха сами.

— Къде отива? — изпращайки го с поглед, попита Никита.

— Вкъщи. Отдавна не съм те виждала. Къде се загуби?

— Вярно, загубих се — кимна Никита.

— Оттогава доста неща се промениха. Разведох се с Кеша и се омъжих за Михаил.

— Честито!

Колкото и да беше странно, Никита изобщо не я ревнуваше. Какво беше това — отминала любов, изстинали чувства? Или такава любов просто никога не е имало…

— Купихме апартамента от Кеша.

— И защо?

— Харесва ми да живея тук.

Явно му намекваше нещо. Очите й се премрежиха от сладък копнеж.

— А Михаил харесва ли ти?

— Как да ти кажа… — На красивите й устни заигра похотлива усмивка. — Миша работи много, по цели дни стоя сама вкъщи… Можеш да ми идваш на гости…

Всичко е ясно, беше му отредила ролята на любовник.

— Съжалявам, нямам време. Аз също ще работя.

— Къде?

— Ами все в някоя фирма ще се уредя. И в института ще се върна.

— Гледай ти… И все пак наминавай, ако имаш време.

— Ще си помисля.

— Виж го ти, щял да си помисли!

Лена обидено вирна носле и с величествена походка се насочи към входа. Никита я изпрати с леко насмешлив поглед.

За него тя беше просто част от миналото. Но се опитваше да се промъкне и в настоящето му. Не, не, това беше несериозно.

Когато се прибра вкъщи, обядът вече го чакаше на масата. Майка му бе сготвила супа от гъби, беше изпекла в микровълновата пиле — да си оближеш пръстите. Баща му беше още на работа. Работеше от осем до пет, щеше да се прибере точно в шест, на секундата. Никита беше сигурен, че той повече няма да близне алкохол.

Разговорите на тема „пиене“ бяха строго забранени вкъщи. Бирата, виното, водката бяха враг номер едно за семейството. Вече не се страхуваха от това, но и дума не можеше да става за примирение.

— Можеш да ми честитиш — доволно каза майка му.

— За какво?

— Намерих си работа. Като счетоводител в една фирма.

— Честито!

— А на теб кога ще ти дойде акълът? — Гласът на майка му стана малко по-строг.

— Ами трябва…

— Трябва… Само това чувам — „трябва“…

— Добре де… Все едно току-що съм се върнал от казармата.

И в същия миг го осени една идея.

— Така, така, майко, не знам какво ще правим, но утре вкъщи ще има празник. С празнична трапеза, торта и така нататък…

— Какъв празник?

— Синът ти се връща от казармата!

Никита се разходи отново из познатия пазар. Но този път си купи маскараден костюм не за да убива. Взе само войнишки шинел, друго не му трябваше. Панталони, кител и фуражка си имаше. Майка му ги беше запазила, не позволи да се затрият.

И ето го сержанта от Руската армия Никита Брат, връща се вкъщи.

Ето я Москва, познатата спирка на метрото, старият роден квартал, трамваят с много познат номер, чистата улица, грижливо засадените дървета, старателно оформените градинки с тревичка, поддържаните блокчета.

Тук живеят родителите на Никита. Оттук той замина за казармата преди две години и половина. И се връщаше на същото място. Всичко вече бе зад гърба му — и казармата, и шестте месеца неразумен живот.

Той вървеше гордо, облечен в изгладения шинел, копчетата и акселбаните блестяха като златни.

Никита слезе от трамвая. Застана на светофара. Светна зелено, той спокойно направи крачка напред. Изневиделица отнякъде изскочи кола.

Чисто нова западна кола, черна на цвят, носеше се към него с бясна скорост. Явно червеният светофар действаше на шофьора като на бик. Ако беемвето не беше набило спирачки навреме, Никита щеше да се окаже под гумите.

В мига, в който се чу оглушителното свирене на спирачките, той отскочи назад. Рязко намалявайки скоростта, колата мина покрай него и спря.

Не можа да повярва на очите си. Всичко вече се беше случвало…

Тогава, преди половин година, той беше показал неприличен жест на шофьора. Но сега стоеше кротко, не се закачаше с никого. Но не можа да повлияе на хода на събитията…

От бавареца се изсулиха двама бабаити, огромни, напомпени, физиономиите им — злобни. А в очите им — празнота.

— Ее, ти к’во бе, мизерник такъв, да не си изперкал централно, а? — озъби се единият. — Къде гледаш, бе!

Така. Всичко започва отначало…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.